постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
14 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 381/265/24
провадження № 51-4196км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 12023111310003097 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Ланна Карлівського району Полтавської області, без визначеного місця проживання, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК). 

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Стягнуто процесуальні витрати та вирішено долю речових доказів.
Районний суд установив, що ОСОБА_7 близько 23:00 17.10.2023 у залі очікування залізничного вокзалу в м. Фастові, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час раптової суперечки з ОСОБА_8 умисно завдав останньому удару ножем у грудну клітку, спричинивши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. 
При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони обвинувачення та сторони захисту Київський апеляційний суд 14.10.2025 апеляцію сторони захисту залишив без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнив, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким на підставі ст. 71 КК до покарання призначеного місцевим судом частково приєднав невідбуте ОСОБА_7 покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 та остаточно визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи яка її подала
У поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить перевірити вирок апеляційного суду на відповідність принципам законності та справедливості.
Касаційна скарга засудженого не містить належного обґрунтування щодо незаконності оскаржуваного судового рішення та недопустимості доказів зібраних у кримінальному провадженні, натомість у ній зазначено лише міркування та пояснення останнього щодо обставин провадження.
Вважає, що судовий розгляд справи був упередженим та несправедливим, поза увагою судів обох інстанцій залишилися його пояснення про неправомірну поведінку потерпілого, разом із тим не заперечує, що умисно завдав потерпілому одного удару ножем у груди, проте наміру вбити його не мав.

Стверджує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції проявив упередженість, не перевірив уважно всіх доводів, наведених у його апеляційній скарзі та помилково застосував положення ст. 71 КК, а тому це рішення не може вважатися законним, обґрунтованим та вмотивованим, яке відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Захисник у суді підтримав вимоги касаційної скарги засудженого.
Прокурор заперечив проти задоволення скарги і просив залишити вирок апеляційного суду без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке. 
Згідно з положеннями ст. 438 КПК суд касаційної інстанції не може скасувати чи змінити оскаржені судові рішення через неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, і при перевірці судових рішень виходить із тих обставин, які були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці судових рішень Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфікувалися за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК як закінчений замах на умисне вбивство. 
Дослідивши зібрані докази суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин кримінального провадження не доведено, що ОСОБА_7 мав умисел на вбивство потерпілого, а тому кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. 
Встановлені місцевим судом фактичні обставини кримінального провадження ґрунтуються на аналізі доказів, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні, а саме: на показаннях самого ОСОБА_7 (тези виступу якого в судових дебатах долучено до матеріалів провадження), а також показаннях потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; протоколах: огляду місця події від 18.10.2023 (було оглянуто приміщення зали очікування), огляду предмета від 18.10.2023 (оглянуто одяг потерпілого з пошкодженнями (прорізами) та слідами речовини бурого кольору (далі - РБК)), слідчих експериментів від 18.10.2023 із ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_13 , та від 23.10.2023 із потерпілим ОСОБА_9 , пред`явлення особи для впізнання від 18.10.2023 зі свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 (які впізнали ОСОБА_7 як особу, яка завдала удару ножем ОСОБА_9 ); висновках експертиз: судової медичної від 11.01.2024 № 109д щодо потерпілого ОСОБА_9 (встановлено наявність у останнього тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння), медико-криміналістичних від 11.01.2024 № 01/д/109/д та 02/д/109/д (відповідно до яких виявлені у потерпілого тілесні ушкодження не суперечать показанням ОСОБА_9 та ОСОБА_7 наданих під час проведення слідчих експериментів), судово-психіатричної від 15.11.2023 № 557 відносно ОСОБА_7 (за висновком якої під час скоєння інкримінованих дій останній усвідомлював свої дії та керував ними, не потребує застосування примусових заходів медичного характеру), та інших доказах у своїй сукупності.
Ці докази зібрані у встановленому законом порядку, є логічними та послідовними, узгоджуються між собою в цілому та в деталях, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності. 
Не погодившись із вироком засуджений та прокурор оскаржили його в апеляційному порядку.
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка дає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За правилами ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.
З матеріалів провадження убачається, що доводи апеляційної скарги засудженого фактично зводилися до суворості призначеного покарання. Прокурор в апеляційній скарзі зазначав про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 71 КК, який усупереч вимог цієї норми застосував правила поглинення покарання, замість їх складання частково або повністю. З інших підстав вирок сторонами не оскаржувався.
При перегляді вироку апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційних скарг та дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги засудженого, а тому обґрунтовано їх відхилив з наведенням у своєму рішенні відповідних мотивів. 
У той же час, доводи апеляційної скарги прокурора апеляційний суд визнав слушними.
Згідно з положеннями статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
До ухвалення вироку місцевого суду у справі ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Зокрема, вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 останнього було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
При призначенні покарання ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, що переглядається Верховним Судом, місцевий суд узяв до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, який раніше вже притягався до кримінальної відповідальності, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, утриманців немає, без постійного місця проживання. Обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав рецидив злочинів та вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив.
Ураховуючи ці обставини та зважаючи на те, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин під час іспитового строку, місцевий суд дійшов висновку, що його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
За правилами ч. 3 ст. 78 КК, у разі вчинення засудженим під час іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 цього Кодексу.
Тому при призначенні покарання засудженому за новим вироком місцевий суд застосував положення ст. 71 КК, однак при цьому допустився помилки.
Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч. 4 цієї норми остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. 
Разом із тим, при визначенні покарання засудженому за сукупністю вироків місцевий суд цих вимог закону не дотримався та всупереч положень ст. 71 КК застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим і визначив йому остаточне покарання у тому ж розмірі, який був призначений судом за новий злочин. 
Зважаючи на те, що при ухваленні вироку місцевим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вказаний вирок у частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання призначеного місцевим судом невідбутої частини покарання за попереднім вироком визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Таке покарання відповідає засадам співмірності та індивідуалізації і єнеобхідним та достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Інші доводи (міркування), викладені в касаційній скарзі засудженого, були враховані судом апеляційної інстанцій під час апеляційного розгляду справи, одержали відповідну оцінку апеляційного суду у вироку і не спростовують правильність наведених у ньому висновків.
Вирок апеляційного суду є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому наведено відповідні мотиви та положення закону, якими керувався цей суд при ухваленні свого рішення.
Під час касаційної перевірки вироку Судом не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких може бути їх зміни чи скасування. 
Тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого Суд не вбачає.
З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , а вирок Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року щодо нього без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді : 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3