Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1596/25 
Провадження № 2/376/233/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Батовріної І.Г.
за участю секретаря Гіптенко Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,
В С Т А Н О В И В:
Представник ТОВ "Факторинг Партнерс" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором.
В обґрунтування позову посилається на те, що 01.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 , було укладено договір № 4858339. 
Вказаний договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. 
Відповідно до умов договору, сума позики становить 15 100,00 грн., строк позики 15 днів, з кінцевим терміном повернення 16.01.2022 р., процентна ставка становить 2 % від суми позики за кожен день користування позикою.
26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" було укладено договір факторингу №26-07/2024, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ "Факторинг Партнерс" право вимоги до боржників, зокрема і за договором № 4858339 укладеним з ОСОБА_1 ..
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування за договором № 4858339 від 01.01.2022 р., що підлягає стягненню з позичальника відповідно до розрахунку заборгованості, становить 37 612,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 13 782,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 22 320,27 грн. та заборгованість за комісіями – 1 510,00 грн..
22.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» та ОСОБА_1 , було укладено договір № 2863601641-152257. 
Вказаний договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. 
Відповідно до умов договору, сума позики становить 5 000,00 грн., строк позики 20 днів, з кінцевим терміном повернення 12.12.2021 р., процентна ставка становить 1,85 % від суми позики за кожен день користування позикою.
07.03.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ "Коллект Центр" укладено договір 07/03/23 відповідно до умов якої ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» відступило ТОВ "Коллект Центр" право вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 2863601641-152257 укладеним з ОСОБА_1 
18.02.2025 року між ТОВ "Коллект Центр" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" було укладено договір факторингу №18-02/25, згідно з яким ТОВ "Коллект Центр" відступило ТОВ "Факторинг Партнерс" право вимоги до боржників, зокрема і за договором № 2863601641-152257 укладеним з ОСОБА_1 ..
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування за договором № 2863601641-152257 від 22.11.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника відповідно до розрахунку заборгованості, становить 5 031,00 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 000 грн. та заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 31,00 грн..
У добровільному порядку сплатити наявну заборгованість позичальник відмовляється. Тому позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ "Факторинг Партнерс" заборгованість за договорами у загальному розмірі 42 643,27 грн. та судові витрати по справі.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 04.07.2025 р. у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, викликом сторін.
14.10.2025 р. відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому вказала, що порушено правила об?єднання позовних вимог, оскільки заявлено вимоги щодо абсолютно різних договорів, кожен з яких має аналізуватися окремо, а не в сукупності. Вказала, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують перехід до позивача прав вимог у сумі, яка вказана в додатках до договорів факторингу. Окрім того відсутні докази сплати за договорами факторингу та до матеріалів справи приєднані лише витяги з реєстру боржників, на яких відсутні підписи та печатки сторін. Зазначила, що надана копія договору № 4858339 від 01.01.2022 р. та договору № 2863601641-152257 від 22.11.2021 р. не містить її підпису, та вона не підписувала вказані договори у тій редакції, яка надана суду. Також вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи договори (у вигляді паперових копій) створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронними підписами уповноважених на те осіб. Зазначає, що ТОВ «Мілоан» здійснював нарахування відсотків за користування грошовими коштами поза строком кредитування, що суперечить чинним положенням законодавства. Також вказала, що положення договору № 4858339 від 01.01.2022 р. про сплату комісії є нікчемними. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази, у вигляді первинним бухгалтерських документів оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підтвердження перерахування та отримання відповідач грошових коштів за вищевказаними договорами. Вказує, що позивачем не долучено платіжного документу на підтвердження оплати правової допомоги у розмірі 16 000 грн., а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення витрат на правову допомогу. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та судові витрати покласти на позивача.
14.10.2025 року, через систему «Електронний суд», представник позивача подав відповідь на відзив, у якій вказав, що Кредитором та Боржником за даними договорами виступають одні і ті самі особи, позовні вимоги передбачають один і той самий спосіб захисту порушеного права. Отже, позовні вимоги пов`язані підставами виникнення. Зазначив, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Факт ідентифікація Відповідача підтверджується Довідкою про ідентифікацію. Згідно даної довідки на номер телефону Відповідача було направлено одноразовий ідентифікатор, яким і було підписано договір. Крім того, Відповідач не заперечує, що всі відомості, вказані в Заявці-Анкеті є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки, тощо. Також вказав, що кредитні договори, укладені з різними компаніями, містять ідентичні дані Відповідача, які також були зазначені нею і у відзиві на позовну заяву. Укладений між сторонами Договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо порядку нарахування та оплати процентів за Договором, можливості продовження строку користування кредитними коштами, в порядку та на умовах визначених Договором. Позичальник був ознайомлений з умовами Договору, висловив своє волевиявлення шляхом підписання Договору, а також неодноразово частково погашав заборгованість по кредитах, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Враховуючи, що первісні кредитори не є банками, відповідні операції були здійснені операторами платіжних послуг на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Вказує, що ні первісний кредитор, ні Позивач не є банками та на них не розповсюджується дія ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Разом з тим, Кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством для осіб, які надають небанківські фінансові послуги. У свою чергу Відповідач частково сплачувала заборгованість по кредитам, що свідчить про визнання кредитних правовідносин, факту отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. У розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Зазначає. що відсотки були нараховані у відповідності до умов укладених договорів. Відповідач зазначив, що відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проте, вказана норма застосовується щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом або відсотків річних. У справі, що розглядається, заборгованість складається із: заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками. Позивач не нараховував пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки, у розмірі та строк, погоджений сторонами. Зазначив, що спеціальним законодавством України прямо визначені можливості позивача (як небанківської фінансової установи) як включати до тексту кредитних договорів із споживачами (яким є і Відповідач) умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від Відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Вказав, що у матеріалах справи наявні належні та достатні докази, які підтверджують перехід прав вимог до позивача. Зазначив, що Відповідач не наводить обґрунтування не співмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Заперечення Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому такі твердження є припущеннями. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 16.10.2025 р. клопотання представника позивача задоволено та постановлено витребувати у АТ «АКЦЕНТ-БАНК» докази.
29.01.2026 р. на адресу суду від АТ «АКЦЕНТ-БАНК» надійшла витребувана інформація.
Представник позивача у судове засідання не з?явилася, подала заяву, у якій просила розгляд справи здійснювати у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. 
Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, про час, дату та місце розгляду справи, будь – яких клопотань про перенесення судового засідання чи розгляд справи без її участі не подавала.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Судом встановлено, що 01.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 , було укладено договір про споживчий кредит № 4858339 (а.с.29-31).
Згідно з п. 1.1. договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.
Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4., сума кредиту становить 15 100 грн., строком на 15 днів з 01.01.2022, термін (дата) повернення кредиту 16.01.2022 (а.с.29).
Відповідно до п. 1.5.1 комісія за надання кредиту: 1 510,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п. 1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 4 530 грн., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Відповідно до п. 1.6 Договору Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 
Відповідно до п. 2.2.2 нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору.
Відповідно до п. 2.3.1.2 Кредитного договору (пунктом договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначено строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тіло кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховується за стандартною (базовою) ставкою в п. 1.6 договору. У випадку якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних базових умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
Договір про споживчий кредит № 4858339 від 01.01.2022 року був підписаний  ОСОБА_1 шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором S24429, що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 41).
Товариство умови вказаного договору виконало та надало відповідачу грошові кошти у розмірі 15 100 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» (а.с. 41) та випискою з банківського рахунку  ОСОБА_1 відкритого в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а.с 151-166).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит № 4858339 від 01.01.2022 року заборгованість відповідача перед ТОВ «Мілоан» становить 37 612,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 13 782,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 22 320,27 грн. та заборгованість за комісіями – 1 510,00 грн. (а.с. 41 зворот).
Окрім того з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач вчиняла дії на погашення заборгованості та неодноразово продовжувала строк користування грошовими коштами (а.с. 41 зворот).
26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" було укладено договір факторингу №26-07/2024, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ "Факторинг Партнерс" право вимоги до боржників, зокрема і за договором № 4858339 укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 49-53).
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 р. до ТОВ "Факторинг Партнерс" перейшло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 4858339 від 01.01.2022 у розмірі 37 612,27 грн. (а.с. 55-57).
22.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» та ОСОБА_1 , було укладено договір позики № 2863601641-152257 (а.с. 22-25).
Відповідно до п. 2.2 – 2.3 договору кредит надається в загальному розмірі 5 000 грн. строком на 20 днів з 22.11.2021 р. по 12.12.2021 р. (а.с. 22 зворот).
Договір позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021 року було підписано  ОСОБА_1 шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором R6MAN7EZ (а.с. 24 зворот).
Окрім того відповідач шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором R6MAN7EZ підписала додаток № 1 до договору позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021року у якому міститься графік розрахунків (а.с. 24-25).
ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» виконало своє грошове зобов`язання та надало ОСОБА_1 грошові кошти згідно з умовами договору. Вказана обставина підтверджується листом ТОВ «ПрофітГід» з якого вбачається, що 22.11.2021 р. було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта у сумі 5 000,00 грн., картка № НОМЕР_1 , номер транзакції 33759-23559-93064 (а.с. 36) тавипискою з банківського рахунку  ОСОБА_1 відкритого в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а.с 151-166).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 2863601641-152257 станом на 23.03.2023 року заборгованість відповідача перед ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» становить 6 094,00 грн. та складається з: заборгованості за сумою позики у розмірі 5 000 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 1 094 грн. (а.с. 36 зворот – 40).
Окрім того з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач вчиняв дії на погашення заборгованості, та пролонгацію дії договору.
07.03.2023 р. між ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ "Коллект Центр" укладено договір № 07/03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відповідно до умов якої ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» відступило ТОВ "Коллект Центр" право вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 2863601641-152257 укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 44-46).
Відповідно до реєстру боржників до договору № 07/03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 07.03.2023 р. до ТОВ "Коллект Центр" перейшло право вимоги до відповідача за договором позики № 2863601641-152257 у розмірі 6 094,00 грн. (а.с. 47-48).
18.02.2025 року між ТОВ "Коллект Центр" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" було укладено договір №18-02/25 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, згідно з яким ТОВ "Коллект Центр" відступило ТОВ "Факторинг Партнерс" право вимоги до боржників, у тому числі і за договорами позики № 2863601641-152257 укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 8-12).
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №18-02/25 від 18.02.2025 р. до ТОВ "Факторинг Партнерс" перейшло право вимоги до відповідача за договором позики № 2863601641-152257 у розмірі 5 031 грн. (а.с. 13 зворот – 15).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021р. станом на 20.05.2025 р. заборгованість відповідача перед ТОВ "Факторинг Партнерс" становить 5 031,00 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 000 грн. та заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 31,00 грн. (а.с. 42).
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3).
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21).
Таким чином, судом встановлено, що з відповідачем дійсно були укладені вищевказані договори позики з ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС».
Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер) були використані ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС»для укладення договорів від її імені, відповідачем до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталася, як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладених договорів. Окрім того відповідача не надано жодних доказів того, що вказаний номер телефону НОМЕР_2 у договорах позики їй не належить.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що вона не укладала вказані договори позики, посилаючись на те, що у наданих копіях відсутній її підпис і відповідно вона не укладала договори на таких умовах, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, адже з матеріалів справи убачається, що позичальник, пройшовши процедуру ідентифікації у системі кредитодавця, підтвердив свою волю на укладення договору, погодився з усіма його істотними умовами, у тому числі щодо суми кредиту, строку користування, розміру процентної ставки, комісії та відповідальності за порушення зобов`язань, а також надав реквізити електронного платіжного засобу для отримання кредитних коштів. Окрім того суд звертає увагу, що у наданій позивачем копії договору позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021 року міститься підпис  ОСОБА_1 вчинений шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором R6MAN7EZ (а.с. 24 зворот), а на підтвердження укладення договору про споживчий кредит № 4858339від 01.01.2022 р. позивачем надано довідку про ідентифікацію (а.с. 41).
Також суд враховує, що відповідач частково погашав наявну у нього заборгованість за договором позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021 р. та за договором про споживчий кредит № 4858339від 01.01.2022 р., що у свою чергу свідчить про вчинення нею конклюдентних дій на визнання вказаних договір укладеними та отримання грошових коштів за вказаними договорами.
Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) та у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
У постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року (справа №263/3470/20) зроблено висновок, що відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
На підтвердження доказів перерахування грошових коштів від ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» на банківську картку відповідача представник позивача надав: довідку ТОВ «ФК «Елаєнс» та лист ТОВ «ПрофітГід», які суд, враховуючи положення Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та правові висновки викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, вважає належними та допустимими доказами на підтвердження факту перерахування грошових коштів.
Суд наголошує, що ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС», які надавали кошти, не є банківськими установами та не здійснюють відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не мають обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно із Законом України «Про банки та банківську діяльність» та Інструкцією з бухгалтерського обліку операцій із фінансовими інструментами в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 21 лютого 2018 року № 14, чинною на час укладення кредитних договорів.
ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» надають послуги з кредитування фізичних осіб шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту (позики).
Відповідач не надав доказів того, що банківські картки, на які перераховано суми позики, їй не належать, або того, що кошти на такий рахунок не надходили. Окрім того суд наголошує, що у матеріалах справи міститься виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається надходження на картковий рахунок грошових коштів у сумі 5 000 грн. та 15 100 грн. від ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС».
Таким чином суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування грошових коштів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
Таким чином, можна зробити висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, провадження № 61-13587св20.
Як убачається з матеріалів справи, 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило за плату право грошової вимоги до боржників за договорами про споживчий кредит, а ТОВ «Факторинг Партнерс» прийняло зазначене право вимоги та набуло статусу нового кредитора.
Відповідно до умов договору факторингу перехід прав вимоги від клієнта до фактора відбувався з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників, після чого фактор набував усіх прав кредитора щодо відповідних боржників. Підписаний сторонами акт приймання-передачі реєстру боржників є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт належного переходу прав вимоги.
Матеріалами справи підтверджується, що до реєстру боржників, право вимоги за яким було відступлено, включено й ОСОБА_1 , а отже ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит, укладеним із первісним кредитодавцем.
Згідно з умовами договору факторингу сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов такого правочину, визначили обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, а також порядок передачі документів, що підтверджують право вимоги до боржника.
Договір факторингу містить підписи уповноважених представників сторін та укладений у письмовій формі, його дійсність у встановленому законом порядку не оспорювалася, а тому він є чинним та обов`язковим для виконання.
За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено належний перехід права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Факторинг Партнерс», у зв`язку з чим позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача.
07 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до нового кредитора. Надалі, 18 лютого 2025 року між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір відступлення права вимоги, за яким позивач набув статусу кредитора у спірних правовідносинах.
Матеріалами справи підтверджено, що зазначені договори відступлення права вимоги є чинними, їх дійсність не оспорювалася, а тому позивач є належним кредитором щодо вимог до відповідача.
Таким чином перехід права вимоги до позивача відбувся із дотриманням вимог законодавства, окрім того договори про відступлення прав недійсними не визнавалися та на даний час не скасовані.
Посилання відповідача на відсутність належних доказів переходу права вимоги судом до уваги не беруться та відхиляються, оскільки у повному обсязі спростовуються матеріалами справи.
Окрім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи повних реєстрів боржників, а наявність лише витягів, адже у матеріалах справи міститься: повний реєстр боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 р. (а.с. 55-57), повний реєстр боржників до договору № 07/03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 07.03.2023 р. (а.с. 47-48) та повний реєстр боржників до договору факторингу №18-02/25 від 18.02.2025 р. (а.с. 13 зворот – 15).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України.
У силу частини 1 статті 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За нормами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит № 4858339 від 01.01.2022 року заборгованість відповідача перед ТОВ «Мілоан» становить 37 612,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 13 782,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 22 320,27 грн. та заборгованість за комісіями – 1 510,00 грн. (а.с. 41 зворот).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 2863601641-152257 станом на 23.03.2023 року заборгованість відповідача перед ТОВ «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» становить 6 094,00 грн. та складається з: заборгованості за сумою позики у розмірі 5 000 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 1 094 грн. (а.с. 36 зворот – 40).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021р. станом на 20.05.2025 р. заборгованість відповідача перед ТОВ "Факторинг Партнерс" становить 5 031,00 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 5 000 грн. та заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 31,00 грн. (а.с. 42).
Суд зазначає, що проценти нараховані відповідно до умов договорів та в межах погодженого строку користування кредитом, а вимоги про стягнення процентів, нарахованих як відповідальність за прострочення відповідно до статті 625 ЦК України, позивачем не заявлялися.
За таких обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 2863601641-152257 від 22.11.2021р. у заявленому та доведеному розмірі та заборгованості за договором про споживчий кредит № 4858339 від 01.01.2022 року у розмірі 36 102,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 13 782,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 22 320,27 грн..
Щодо вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином ЗУ «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління НБУ постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості або надання кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.
За обставин цієї справи сплата позичальником комісії за надання кредиту передбачена умовами договору. Однак у договорі не зазначено які саме послуги, пов`язані з наданням кредиту, виконує позивач за сплачену позичальником комісію. Іншими словами незрозуміло за що саме позичальник має сплатити комісію за надання йому кредитних коштів, адже відповідних дій на користь позичальника кредитор, отримавши комісію, вчиняти не зобов`язаний.
Відтак, вважати те, що вимоги про сплату позичальником комісії є справедливими та обґрунтованими підстав не має, а тому у цій частині слід відмовити.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Зважаючи на вищевикладене суд не бере до уваги посилання відповідача на неналежність електронних доказів, оскільки дані докази подані з дотриманням вимог цивільно – процесуального законодавства.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 16 000 грн. суд зазначає наступне.
Між ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024, підписано заявку на надання юридичної допомоги №547 від 01.04.2025 та витяг з акту №9 від 30.04.2025, на підставі яких вартість надання правової допомоги (надання усної консультації з вивченням документів, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду), склала 16 000 грн. Згідно з п.4.7 договору про надання правової допомоги підписанням акту про надання юридичної допомоги сторони підтвердили, що претензій одна до одної не мають.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 - 36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.02.2019 у справі №756/2114/17 (провадження 61-10774св18).
Як убачається з акту про надання юридичної допомоги, адвокатом були надані послуги щодо усної консультації з вивчення документів та складання позовної заяви, водночас як встановлено судом, фактично правова допомога, яка надавалась позивачу, полягала у складанні позовної заяви, та надання відповіді на відзив, а зазначення в описі інших послуг, а саме усної консультації з вивчення матеріалів справи, що є похідною від складення позовної заяви, є штучним збільшенням витрат на правову допомогу.
Крім того, суд зауважує, що провадження у справі здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у той час представник позивача у судові засідання не з?являвся і у прохальній частині просив здійснювати розгляд за його відсутності, що враховується судом при розподілі витрат на правничу допомогу.
Відтак, суд вважає, що співмірною у цій справі компенсацію вартості виконаної адвокатом роботи - у сумі 6 000 грн., з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду. Зазначена сума адвокатських витрат є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг.
Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80,4% ) в сумі 1 947,60 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково.
На підставі приведеного вище, керуючись ст.ст.11, 526, 610, 611, 625, 627,634, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 4, 12, 76 81, 258, 259, 264 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс", код ЄДРПОУ 42640371 загальну суму заборгованості у розмірі 41 133 (сорок одна тисяча сто тридцять три) грн. 27 коп..
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс", код ЄДРПОУ 42640371 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп..
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторинг Партнерс", код ЄДРПОУ 42640371 судовий збір у розмірі 1 947 (одна тисяча дев?ятсот сорок сім) грн. 60 коп..
У іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Батовріна