Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року Справа№200/1170/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Галатіної О.О. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

На адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від № 050650006808 від 09.12.2025 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, не зараховано до загального трудового стажу періоди роботи згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.2024. Доказів на підтвердження направлення позивачу повідомлення про необхідність надання додаткових документів матеріали справи не містять. Вважає таке рішення відповідача протиправним та просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 050650006808 від 09.12.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 09.10.2024 року, зарахувавши до його загального стажу роботи період роботи з 03.09.1986 року по 11.08.1993 року, з 01.02.1995 року по 24.05.1995 року, з 25.05.1995 року по 01.11.1995 року, з 30.10.1995 року по 25.12.1996 року, з 05.05.1997 року по 31.12.1998 року, зарахувати та обчислити страховий стаж в розмірі один рік і шість місяців за один рік роботи в період з 06.11.1993 року по 23.05.1994 рік в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі.
Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Відкрито провадження в адміністративній справі № 200/1170/26. 
Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору – задоволено.
Відстрочено сплату судового збору за подання позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, до винесення рішення у справі. 
Витребувано від Відповідача:
- матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
- інші докази, які стали підставою для допущення спірної бездіяльності, вчинення спірних дій та прийняття рішень.
Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали подати до суду відзиву на позовну заяву з доказами на його підтвердження з одночасним надісланням (наданням) його копії та доданих до нього документів позивачу..
Представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до суду було надано відзив, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зокрема, зазначивши, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/6418/25 від 27.10.2025 року, до загального страхового стажу зараховано періоди навчання з 01.09.1982 р. по 11.04.1983 р.. та з 25.04.1985 р. по 26.06.1986 р. З урахуванням зобов`язань згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/6418/25 від 27.10.2025 року страховий стаж заявника становить - 22 роки 10 місяців 10 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.2024 р., титульну сторінку якого засвідчено печаткою виробничим підрозділом Маріупольського вагонного депо, з 1986 р. по 2022 р., оскільки кожний запис про роботу та звільнення не завірений підписами відповідальних осіб та печаткою відповідного підприємства, отже не можуть бути взяті до уваги. Також записи в кінці дублікату трудової книжки завірені печаткою підприємства, яке знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та видана органом, який утворений на тимчасово непідконтрольній українській владі території, що є недійсним та не створює правових наслідків, при цьому запис щодо перейменування підприємства відсутній. Стаж з 01.01.1999 р зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. 
Додатково зазначає, що відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 02.09.1993р., до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45- річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. 
Окрім того, вказує на те, що в трудовій книжці відсутня позначка про поширення пільг передбачених для осіб, які працювали в зазначених місцевостях; письмові трудові договори про роботу в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, із позначкою про користування пільгами взагалі відсутні; довідки, про те, що особа працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі і на неї поширювалися відповідні пільги теж відсутні. Також Головне управління зазначає, що згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.2025р №461 припинено дію Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, в галузях пенсійного забезпечення, вчиненої 15 січня 1993 р. у м. Москві. За викладених обставин зазначений позивачем період не підлягає обчисленню у кратному розмірі.
Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з`ясував наступні обставини справи, суд встановив. 
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 09.08.2025 звернувся з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 18.08.2025 № 050650006808 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року по справі №200/6418/25 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.08.2025 № 050650006808 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву від 09.08.2025 ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1982 по 11.04.1983 та з 25.04.1985 по 26.06.1986, з урахуванням відомостей дубліката трудової книжки від 13.03.2024 серії НОМЕР_1 .
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Вищевказане рішення набуло законної сили 26.11.2025 року.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 050650006808 від 09.12.2025 відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/6418/25 від 27.10.2025 року.
Згідно вищезазначеного рішення від 09.12.2025 року зазначено: 
вік заявника – 60 років 10 місяців.
Необхідний страховий стаж, визначений частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить - 31 рік.
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/6418/25 від 27.10.2025 року, до загального страхового стажу ОСОБА_1 зараховано періоди навчання з 01.09.1982 р. по 11.04.1983 р.. та з 25.04.1985 р. по 26.06.1986 р. 
З урахуванням зобов`язань згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/6418/25 від 27.10.2025 року страховий стаж заявника становить - 22 роки 10 місяців 10 днів. 
За доданими документами до страхового стажу не зараховано: 
періоди роботи згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.2024 р., титульну сторінку якого засвідчено печаткою виробничим підрозділом Маріупольського вагонного депо, з 1986 р. по 2022 р., оскільки кожний запис про роботу та звільнення не завірений підписами відповідальних осіб та печаткою відповідного підприємства, отже не можуть бути взяті до уваги.
Також записи в кінці дублікату трудової книжки завірені печаткою підприємства, яке знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та видана органом, який утворений на тимчасово непідконтрольній українській владі території, що є недійсним та не створює правових наслідків, при цьому запис щодо перейменування підприємства відсутній. 
Стаж з 01.01.1999 р зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 02.09.1993р., до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45- річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. 
Висновок: відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з недійсністю паспорту (неповна сканкопія документу) та у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Згідно дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 (в частині спірних періодів) Позивач:
- з 03.09.1986 по 11.08.1993 – працював на посадах продавця та експедитора в крамниці «Техніка» (запис 1-4);
- з 06.11.1993 по 23.05.1994 – працював на посаді робітника вахтово-експедиційним методом в Ханти-Мансійському національному багатофункціональному виробничому комплексі «Будівельник» (запис 5-6);
- з 01.02.1995 по 24.05.1995 – працював на посаді водія (запис 7-8);
- з 25.05.1995 по 01.11.1995 – працював на посаді продавця в крамниці (запис 9-10);
- з 30.10.1995 по 25.12.1996 - працював на посаді продавця (запис 11-12);
- з 05.05.1997 по 15.01.1999 – працював на посаді мисливствознавця в Тельмановському лісгоспі Тельмановського району (запис 13-14).
Незарахування відповідачем спірних періодів роботи до страхового та пільгового стажу позивача підтверджується розрахунком стажу (форма РС-право).
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України “Про пенсійне забезпечення”.
Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України (його територіальні органи) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.
Відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2 статті 4 КАС України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”). 
Статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як вже встановлено судом та про що зазначено вище згідно записів дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 (в частині спірних періодів) Позивач:
- з 03.09.1986 по 11.08.1993 – працював на посадах продавця та експедитора в крамниці «Техніка» (запис 1-4);
- з 06.11.1993 по 23.05.1994 – працював на посаді робітника вахтово-експедиційним методом в Ханти-Мансійському національному багатофункціональному виробничому комплексі «Будівельник» (запис 5-6);
- з 01.02.1995 по 24.05.1995 – працював на посаді водія (запис 7-8);
- з 25.05.1995 по 01.11.1995 – працював на посаді продавця в крамниці (запис 9-10);
- з 30.10.1995 по 25.12.1996 - працював на посаді продавця (запис 11-12);
- з 05.05.1997 по 15.01.1999 – працював на посаді мисливствознавця в Тельмановському лісгоспі Тельмановського району (запис 13-14).
Відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.09.1986 року по 11.08.1993 року, з 01.02.1995 року по 24.05.1995 року, з 25.05.1995 року по 01.11.1995 року, з 30.10.1995 року по 25.12.1996 року, з 05.05.1997 року по 31.12.1998 року, оскільки згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.2024 р., титульну сторінку якого засвідчено печаткою виробничим підрозділом Маріупольського вагонного депо, з 1986 р. по 2022 р., оскільки кожний запис про роботу та звільнення не завірений підписами відповідальних осіб та печаткою відповідного підприємства, отже не можуть бути взяті до уваги. Також записи в кінці дублікату трудової книжки завірені печаткою підприємства, яке знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та видана органом, який утворений на тимчасово непідконтрольній українській владі території, що є недійсним та не створює правових наслідків, при цьому запис щодо перейменування підприємства відсутній.
Суд зазначає, що УПФ не враховані положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», згідно з якими відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Суд звертає увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії та помилки відповідальних осіб за ведення трудових книжок щодо оформлення записів не може бути підставою для позбавлення особи права на зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 30 листопада 2018 року у справі №235/4179/17.
Також суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Щодо посилання представника відповідача на те, що записи в кінці дублікату трудової книжки завірені печаткою підприємства, яке знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, суд зазначає наступне.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Суд наголошує, що на практиці Міжнародного суду ООН щодо окупованих територій сформульовані висновки (“намібійські винятки”), згідно яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження права громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року “Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії” зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але “у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів”.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах “Кіпр проти Туреччини” (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та “Мозер проти Республіки Молдови та Росії” (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що “Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать” (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі “Мозер проти Республіки Молдови та Росії” наголосив, що “першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]” (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, § 142).
З огляду на принципи, сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, суд приймає до уваги інформацію викладену в документах, що видані органами, підприємствами, установами та організаціями, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, оскільки їх неприйняття та невизнання веде за собою порушення прав громадян.
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що періоди роботи позивача з 03.09.1986 року по 11.08.1993 року, з 01.02.1995 року по 24.05.1995 року, з 25.05.1995 року по 01.11.1995 року, з 30.10.1995 року по 25.12.1996 року, з 05.05.1997 року по 31.12.1998 року, підлягають зарахуванню до страхового стажу.
Щодо позовних вимог в частині зарахування та обчислення страхового стажу в розмірі один рік і шість місяців за один рік роботи в період з 06.11.1993 року по 23.05.1994 рік в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, суд виходить з наступного. 
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Підпунктом "д" п. 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року "Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Відповідно до ст. 3 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 № 1908-VII "Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", скорочено тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960, з п`яти до трьох років та передбачено надання зазначених пільг особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення ними трудових договорів на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану два роки.
Згідно з п. 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" зазначено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, після 01.03.1960 року зараховувати за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Системний аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців ) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10.02.1960 та від 29.09.1967 та Постановою № 148.
При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 750/1717/16-а.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на які розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029від 10 листопада 1967 року.
Спору, що місцевість, де працював позивач, відносилась до районів Крайньої Півночі, між сторонами не існує.
Стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно забз. 3 п.5 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Отже, законодавство визначає, що основним та достатнім документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, хоча наявність стажу може доводитись і іншими документами, якими є трудовий договір або довідки про роботу.
Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупності.
Як вбачається із записів трудової дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 Позивач з 06.11.1993 по 23.05.1994 працював на посаді робітника вахтово-експедиційним методом в Ханти-Мансійському національному багатофункціональному виробничому комплексі «Будівельник» (запис 5-6).
Суд зауважує, що трудова книжка позивача за період з 06.11.1993 по 23.05.1994 містить всі необхідні записи про роботу, а саме відомості про підприємство, назву посади, дані про реквізити наказу про звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.
Враховуючи той факт, що стаж роботи позивача в районі Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняй до районів Крайньої Півночі, підтверджується записами в трудовій книжці, тому суд приходить до висновку, що до стажу роботи позивача повинен застосовуватись пільговий коефіцієнт (один рік за один рік і шість місяців), а також такий стаж підлягає зарахуванню.
Щодо посилання відповідача на відсутність міжнародного договору з Російською Федерацією з приводу пенсійного забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до основних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, членами якої є Україна та Російська Федерація, Уряди держав-учасниць цієї Угоди, керуючись статтями 2, 4 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав, виходячи з необхідності захисту прав громадян в області пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава-учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави-учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які придбали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР по питань пенсійного забезпечення.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 4 Угоди передбачено, що Держави-учасниці Угоди проводять політику гармонізації законодавства про пенсійне забезпечення.
Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Зі змісту наведених норм слідує, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01.01.2023.
За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу позивача.
Крім того, суд вважає необгрунтованими посилання відповідача на відсутність в паспорті позивача фото у 45 років, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 № 1202 "Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану" установлено, що паспорти громадян України у формі картки, строк дії яких закінчився за 30 днів до 24.02.2022 та після 24.02.2022, та паспорти громадянина України зразка 1994 року, до яких не вклеєно фотокартку особи у разі досягнення нею 25- чи 45-річного віку, строк вклеювання до яких настав за 30 днів до 24.02.2022 та після 24.02.2022, є документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та підлягають обміну або вклеюванню нових фотокарток відповідно до досягнутого віку протягом 30 календарних днів з дня припинення чи скасування воєнного стану.
При вирішені цього спору суд керується ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, критерій "прийняття рішень, вчинення (не вчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" - за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у ч. 2 ст.19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України"
"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: - має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; - зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
Критерій "прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.
Суд зазначає, що, з урахуванням повідомлених і підтверджених відповідними доказами обставин, суд позбавлений в межах цієї справи дослідити питання виконання всіх умов, визначених законодавством, для прийняття рішення про призначення пенсії.
Враховуючи викладене, а також з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення (перерахунку) пенсії та визначення наявності підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку), суд вважає за належне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 050650006808 від 09.12.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.08.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до його загального стажу роботи період роботи з 03.09.1986 року по 11.08.1993 року, з 01.02.1995 року по 24.05.1995 року, з 25.05.1995 року по 01.11.1995 року, з 30.10.1995 року по 25.12.1996 року, з 05.05.1997 року по 31.12.1998 року, зарахувати та обчислити страховий стаж в розмірі один рік і шість місяців за один рік роботи в період з 06.11.1993 року по 23.05.1994 рік в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі та з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Ухвалою суду від 23.02.2026 клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору – задоволено частково.
Відстрочено сплату судового збору за подання позову до винесення рішення у справі.
Враховуючи те, що фактично, позовні вимоги задоволені, оскільки дії відповідача визнані протиправними (в контексті спірного рішення), а зобов`язання вчинити певні дії є похідною вимогою, суд дійшов висновку щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у розмірі 1064,96 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 050650006808 від 09.12.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.08.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до його загального стажу роботи період роботи з 03.09.1986 року по 11.08.1993 року, з 01.02.1995 року по 24.05.1995 року, з 25.05.1995 року по 01.11.1995 року, з 30.10.1995 року по 25.12.1996 року, з 05.05.1997 року по 31.12.1998 року, зарахувати та обчислити страховий стаж в розмірі один рік і шість місяців за один рік роботи в період з 06.11.1993 року по 23.05.1994 рік в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі та з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1064 грн 96 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повідомити сторін, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну пошту суду або через особистий кабінет в системі “Електронний суд”.
Направлення даного рішення суду здійснювати шляхом електронного листування на електронні адреси учасників справи.
Інформацію щодо роботи суду можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://adm.dn.court.gov.ua.

Суддя О.О. Галатіна