Справа №: 932/20549/25	

провадження №: 2/398/2049/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України 

"06" квітня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», представник позивача Олійник Катерина Олегівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
Стислий виклад позиції позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» 10 грудня 2025 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 29 005,08 грн та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.02.2025 року між позивачем та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи в електронній формі було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1518-3780. У подальшому сторони уклали Додаткові угоди № 1, № 2 та № 3, за якими відповідачу збільшувався кредитний ліміт. Договір та угоди підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а кошти були перераховані на його банківську картку. Позивач зазначає, що відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного та повного повернення коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 22.10.2025 року становить 29 005,08 грн і складається з: заборгованості за тілом кредиту — 9 792,72 грн, заборгованості за нарахованими процентами — 11 824,38 грн та процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України — 7 387,98 грн.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Позовна заява первісно була подана до Шевченківського районного суду міста Дніпра. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 грудня 2025 року дану справу було передано за підсудністю до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за зареєстрованим місцем проживання відповідача.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Разом із позовною заявою представник позивача подав клопотання, у якому просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи він повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової повістки рекомендованим поштовим відправленням за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. До суду повернулося поштове повідомлення з відміткою відділення поштового зв`язку про причини невручення «адресат відсутній». Відповідач не подав до суду відзиву на позовну заяву, заяв про розгляд справи за його відсутності чи клопотань про відкладення розгляду справи.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд цієї справи.
Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Укладення кредитного договору та видача коштів.
26 лютого 2025 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено в електронній формі Договір про відкриття кредитної лінії № 1518-3780. Відповідач приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши його електронним підписом одноразовим ідентифікатором А3571. Договір укладено через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній Паспорт споживчого кредиту. Наданий позивачем файл під назвою «Роздруківка Правил відкриття кредитної лінії, Паспорту та Таблиці споживчого кредиту_1518-3780.pdf», всупереч своїй назві, тексту самого Паспорта не містить, а включає лише текст Правил, який завершується блоком з електронним підписом позичальника, після чого одразу наведено текст Таблиці обчислення загальної вартості кредиту. Разом із тим, відсутність у матеріалах справи Паспорта споживчого кредиту не спростовує факту укладення самого Договору, оскільки згідно з правовим висновком Верховного Суду (постанова від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20) Паспорт споживчого кредиту є лише способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця, а фіксація волі сторін та змісту домовленостей відбувається безпосередньо в тексті кредитного договору. Зміст укладеного між сторонами Договору № 1518-3780 від 26.02.2025 року судом встановлено на підставі наданої копії цього правочину.
Первісним Договором № 1518-3780 були встановлені такі умови кредитування:
сума кредиту — 5 000,00 грн;
строк кредитування — 365 днів з моменту перерахування кредиту;
процентна ставка (фіксована) — 1,00% за кожен день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів, та 0,74% за кожен день користування, починаючи з 181-го календарного дня;
комісія за видачу кредиту — 15,00% від суми виданого кредиту.
У подальшому, згідно з умовами п. 4.3-4.5 Договору, сторони уклали три Додаткові угоди про надання додаткових грошових коштів у кредит та продовження строку кредитування:
27 лютого 2025 року укладено Додаткову угоду (підписана ідентифікатором А4492), якою суму кредиту збільшено на 4 000,00 грн. Загальна сума кредиту склала 9 000,00 грн. Строк кредитування продовжено до 365 днів з дати укладення цієї Додаткової угоди.
28 лютого 2025 року укладено Додаткову угоду (підписана ідентифікатором А6733), якою суму кредиту збільшено ще на 4 000,00 грн. Загальна сума кредиту склала 13 000,00 грн. Строк кредитування продовжено до 365 днів з дати укладення цієї Додаткової угоди.
02 березня 2025 року укладено Додаткову угоду (підписана ідентифікатором А2307), якою суму кредиту збільшено ще на 2 600,00 грн. Загальна сума виданого кредиту остаточно склала 15 600,00 грн. Строк кредитування продовжено до 365 днів з дати укладення цієї Додаткової угоди.
В усіх додаткових угодах збережено початкові умови щодо нарахування процентної ставки: 1,00% за кожен день протягом перших 180 днів з дати укладення відповідної угоди, та 0,74% за кожен день починаючи з 181-го дня. Крім того, на суми додаткових траншів також нараховувалася разова комісія за видачу коштів у розмірі 15,00%.
Згідно з умовами зазначених договорів, кредит мав надаватися позичальнику шляхом безготівкового переказу на його банківську платіжну картку № НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що перерахував кошти чотирма траншами. На підтвердження факту видачі коштів позивач надав складену та підписану директором ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» Довідку про перерахування суми кредиту №1518-3780 від 26.02.2025 року. Однак цей документ є внутрішнім одностороннім документом кредитодавця.
Також позивачем долучено Довідку про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» (система EasyPay) вих. № 7/17228 від 29.10.2025 року. Дослідивши вказану довідку, суд встановив, що вона не містить жодної транзакції про переказ коштів на користь ОСОБА_1 за договором № 1518-3780 або на платіжну картку № НОМЕР_1 . Зазначений у довідці перелік транзакцій стосується інших осіб, інших кредитних договорів, які датовані квітнем-травнем 2025 року, тоді як спірний договір та додаткові угоди з відповідачем укладаються і відповідні платежі по ним мали здійснюватися у лютому-березні 2025 року.
Банківських виписок з рахунків позивача чи відповідача, платіжних інструкцій з відмітками про їх виконання, або інших належних первинних платіжних документів, які б підтверджували фактичне здійснення платіжної операції та зарахування коштів на рахунок відповідача, позивач до суду не надав. Відповідних клопотань про витребування доказів від банківських установ не заявляв.

Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, відповідач ОСОБА_1 здійснював часткове погашення кредиту. Загальна сума сплачених коштів, відображена у розрахунку позивача, становить 21 953,58 грн.
Позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням умов договору щодо своєчасного повернення коштів, станом на 22.10.2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 29 005,08 грн. Відповідно до розрахунку позивача, вказана сума складається з:
заборгованості за кредитом (тілом) — 9 792,72 грн;
заборгованості за нарахованими процентами — 11 824,38 грн;
процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України — 7 387,98 грн.
Сума 7 387,98 грн нарахована позивачем на підставі п. 8.2 Договору, яким передбачено сплату 73 000 % річних від суми заборгованості у разі прострочення виконання зобов`язання. Нарахування цих санкцій здійснено позивачем у розрахунку, датованому 22.10.2025 року. Водночас, вимога про дострокове повернення кредиту, у якій позивач надав відповідачу 30 календарних днів для сплати боргу, датована 28.10.2025 року.

Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до ст. 13 ЗУ “Про споживче кредитування” договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію").
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України “Про електронну комерцію” електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Правові висновки Верховного Суду, що застосовані у справі.
Верховний суд у постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц дійшов висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У постанові від 12 червня 2023 року, прийнятій у справі No 263/3470/20, КЦС ВС, відхиляючи доводи касаційної скарги про відсутність у справі бухгалтерських документів про видачу кредиту, зазначив таке. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Також суд застосовує висновки, виклалені у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Також суд застосовує висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
КЦС ВС у постанові від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 констатував, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів відповідача щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Позивач обґрунтовує свої вимоги наявністю заборгованості за Кредитним договором № 1518-3780 від 26.02.2025 року та додатковими угодами до нього.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Отже, сам по собі факт підписання відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору № 1518-3780 від 26.02.2025 року та додаткових угод до нього не свідчить про виникнення у відповідача боргових зобов`язань, якщо не доведено факт передання грошей. Хоча кредитний договір є консенсуальним, відсутність доказів передачі коштів робить вимогу про стягнення боргу безпідставною по суті.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд встановив, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів здійснення платежів на виконання умов кредитного договору та перерахування суми кредиту позичальнику. Пунктом 4.6 Договору передбачено безготівковий порядок видачі кредиту шляхом переказу на банківський рахунок (картку) позичальника.
Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц дійшов висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій.
Вимоги до доказів переказу коштів встановлені також нормами ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», ЗУ “Про платіжні послуги”, пунктом 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022. Передача коштів при укладенні електронних кредитних договорів підтверджується доказами, що демонструють факт переказу коштів від кредитора до позичальника через платіжну систему або інші канали, про що зазначено Верховним Судом у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.
Надана позивачем «Довідка про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи» (ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», система EasyPay) вих. № 7/17228 від 29.10.2025 року, всупереч твердженням позивача, не містить інформацію про жодну транзакцію про переказ коштів на користь ОСОБА_1 за договором № 1518-3780 та додатковими угодами. Дослідивши вказану довідку, суд встановив, що зазначений у ній перелік транзакцій стосується інших кредитних договорів, а зазначені у ньому розрахунки датовані квітнем-травнем 2025 року, тоді як спірний договір з відповідачем укладався у лютому-березні 2025 року. У цьому документі взагалі немає інформації про розрахунки за вказаною у договорі платіжною карткою ОСОБА_1 .
Надана позивачем Довідка про перерахування суми кредиту від 26.02.2025 року, складена та підписана директором самого ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», є внутрішнім одностороннім документом кредитодавця. Вона не є первинним документом бухгалтерського обліку або банківським платіжним документом, що у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Закону України «Про платіжні послуги» підтверджує фактичне здійснення платіжної операції. Банківських виписок з рахунків позивача чи відповідача, які б фіксували рух коштів, позивач до суду не надав і відповідних клопотань про їх витребування не заявляв.
Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (первинні банківські чи бухгалтерські документи, документи, що згідно закону підтверджують здійснення платіжних операцій), які б підтверджували фактичне зарахування або передання первісним кредитором кредитних коштів ОСОБА_1 . Відсутні виписки з особового рахунку клієнта чи банку-партнера, платіжні доручення тощо. Позивач також не звертався до суду з клопотанням про витребування таких доказів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, складений первісним кредитором, не є достатнім і допустимим доказом перерахування коштів.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що виникнення у відповідача обов`язків за договором підтверджується його конклюдентними діями зі сплати боргу (частковим погашенням). Відповідно до частини 3 статті 206 ЦК України, правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Оскільки сторони уклали кредитний договір у письмовій (електронній) формі, що є обов`язковим згідно зі ст. 1055 ЦК України, його умови прямо передбачають проведення розрахунків виключно у безготівковій формі через банківські рахунки. Тому ні вчинення кредитором правочину із видачі кредиту, ні вчинення боржником правочину із погашення заборгованості не може підтверджуватися самими лише конклюдентними діями чи вчинятися усно, оскільки це суперечить умовам укладеного договору, який передбачає обов`язкове проведення розрахунків через банк, а отже відповідні правочини можуть вчинятися лише у письмовій (електронній) формі. Таким чином, виконання зобов`язання має підтверджуватися документально. Відповідно до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Сам факт проведення розрахунків між сторонами відображений виключно в односторонньому розрахунку заборгованості та не підтверджується жодним передбаченим законом платіжним документом, а отже, цей факт є недоведеним.
Посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, згідно з яким часткова сплата боржником боргу є дією, яка свідчить про визнання ним боргу, є безпідставним. У наведеній позивачем справі факт здійснення часткових платежів та зарахування коштів був доведеним і встановленим судами на підставі первинних документів (банківських виписок). Натомість, у справі, що розглядається, факт вчинення відповідачем будь-яких дій з погашення кредиту належними доказами не підтверджений. Факт здійснення відповідачем оплат відображений виключно у самому односторонньому розрахунку заборгованості, складеному позивачем. Односторонній розрахунок не є первинним документом та не може беззаперечно підтверджувати ані факт видачі кредиту, ані факт його часткового погашення.
Відповідно до статей 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів). Обов`язок доказування покладається на сторони.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41).
З огляду на те що позивач не надав суду первинних бухгалтерських та інших платіжних документів на підтвердження факту надання кредиту (видачі, перерахування, зарахування коштів) та його подальшого часткового погашення відповідачем, суд, керуючись нормами статті 1054 ЦК України, дійшов висновку про недоведеність виникнення у відповідача боргових зобов`язань (обов`язку повернення коштів) за цим договором.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на безпідставність вимог позивача в частині стягнення 7 387,98 грн процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України.
По-перше, нарахування вказаних сум частково не відповідає обставинам справи, умовам договору та вимогам закону. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 530 ЦК України, санкції нараховуються виключно за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд погоджується, що у разі порушення графіка періодичних платежів (згідно умов договору - відсотків за базові періоди) виникає прострочення. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, кредитор здійснив нарахування санкцій не лише на суму прострочених періодичних відсотків, але й на всю суму неповернутого основного боргу (тіла кредиту). Водночас строк кредитування за договором з урахуванням укладених додаткових угод становить 365 днів, тобто закінчується у березні 2026 року. Вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту позивач направив лише 28.10.2025 року (надавши 30 днів для добровільного виконання). Отже, станом на дату складання розрахунку (22.10.2025) зобов`язання з повернення тіла кредиту ще не було простроченим. Нарахування санкцій за ст. 625 ЦК України на суму основного боргу, строк виконання якого ще не настав, є безпідставним.
По-друге, суд звертає увагу на несправедливість договірної умови щодо розміру відповідальності. Позивач здійснив нарахування вказаної суми виходячи з умов п. 8.2 Договору, яким передбачено сплату 73 000 % річних як санкції за ст. 625 ЦК України. Встановлення відповідальності у такому надмірному розмірі є несправедливою умовою договору, що перетворює міру відповідальності на джерело отримання невиправданих надприбутків кредитором та порушує принципи пропорційності і розумності. Це узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 та Касаційного цивільного суду у справі № 679/1103/23.
Враховуючи недоведеність факту надання (перерахування) позивачем кредитних коштів відповідачу належними, допустимими і достатніми доказами, підстави для стягнення заявленої позивачем заборгованості відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору не можуть бути стягнуті з відповідача.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Відмовити у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення відповідачем починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи: 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 407.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повне рішення складено 06 квітня 2026 року.

Суддя        В.В. Орловський