Справа № 420/29108/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 - підполковника ОСОБА_2 від 27 липня 2025 року № 79 "Про результати службового розслідування"; 
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код в ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити утримані грошові кошти, які не були виплачені ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) згідно з накладеним дисциплінарним стягненням "сувора догана".
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що його матір є особою з інвалідністю 2 групи, яка потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідним висновком. 17.07.2025 позивачу повідомлено про його переміщення до нової військової частини НОМЕР_4 з тимчасовою дислокацією АДРЕСА_3 . Разом з тим, матір позивача потребує стороннього догляду, у зв`язку з чим переміщення позивача без його згоди є таким, що порушує вимоги чинного законодавства та відповідно є незаконним. 
Також, позивач зазначає, що командування в/ч НОМЕР_1 було обізнано з листопада 2024 року про те, що ОСОБА_1 подавав рапорт на звільнення з військової служби у запас за підпунктом "Г" через такі сімейні обставини або інші поважні причини відповідно до пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Однак, незважаючи на викладені обставини складено Акт від 17 липня 2025 року № 124 (копія додасться) про відмову Позивача виконувати наказ начальника ГШ ЗСУ від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року № 155, та наказом командира в/ч НОМЕР_1 з адміністративно господарської діяльності від 17 липня 2025 року № 156 "Про призначення службового розслідування" призначено службове розслідування з метою притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності.
На думку позивача, командир військової частини протиправно не взяв до уваги сімейні обставини позивача, що не дають змогу бути переміщеним на нове місце служби та не повідомлено кому надування ГШ ЗСУ про неможливість виконати наказ. Відмова позивача виконати накази начальника ГШ ЗСУ від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року № 155 була зумовлена об`єктивною неможливістю ї виконати та очевидною протиправністю. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 прийнято до провадження позовну заяву та відкрито провадження у справі.
Відповідно до розпорядження керівника апарату №937 від 24.12.2025 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу справі між суддями від 25.12.2025 справу №420/29108/25 передано для розгляду головуючому судді Марину П.П.
Ухвалою суду від 14.01.2026 року прийнято справу до провадження та ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою суду від 16.03.2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження – відмовлено.
До суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказує, що вимоги позивача, викладені в адміністративному позові, відповідачем не визнаються повністю.
Представник відповідача зазначає, що 17 липня 2025 року начальником штабу – першим заступником командира військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_3 на території військової частини НОМЕР_1 до головного сержанта ОСОБА_1 в присутності свідків було доведено наказ Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС “Про призначення на посаду сержантом резерву сержантського складу роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_4 ” та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року № 155 “Про організацію вибуття особового складу” про звільнення головного сержанта ОСОБА_1 з займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 та вибуття його до військової частини НОМЕР_4 . Головний сержант ОСОБА_1 в присутності свідків відмовився від виконання вимог зазначених наказів, внаслідок чого не вибув до військової частини НОМЕР_4 та не виконав вищевказані накази. Фактично Позивачу був виданий наказ порядок якого передбачений Статутом внутрішньої служби. В свою чергу Позивач відмовився від виконання зазначених наказів, чим порушив вимоги Статуту внутрішньої служби, що стало підставою для проведення службового розслідування відповідно до вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами) зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371. Позивач дійшов помилкового висновку, що на нього поширюється норма про виняткові випадки Положення № 1153/2008, така норма дійсно могла мати місце, якщо б в країні не був введений воєнний стан.
Також, відповідач вказав, що особа, яка проводила службове розслідування обґрунтовано прийшла до висновку про порушення Позивачем вимог Дисциплінарного статуту та Статуту внутрішньої служби, а також що в діях Позивача наявні ознаки кримінального правопорушення, передбачені статтею 402 КК України, що відобразилось в наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2025 № 79 “Про результати службового розслідування”, рішенням якого Позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Оскільки Позивача обґрунтовано було притягнуто до дисциплінарної відповідальності з накладанням на останнього дисциплінарного стягнення у вигляді “суворої догани” то відсутні підстави для нарахування та виплати Позивачу утриманих з грошового забезпечення 20% преміювальних.
Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідачем не наведено чітких заперечень проти позову з посиланням на конкретні та чинні норми діючого законодавства та не надано документів, які б спростовували доказову базу Позивача щодо позовних вимог до Відповідача. З пункту 257 Положення чітко вбачається, що призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади (переміщення) здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення, навіть під час особливого періоду та з метою доукомплектування Збройних Сил України. Таким чином, представник Відповідача неправильно трактує чинне законодавство України, переміщення Позивача з в/ч НОМЕР_1 до в/ч НОМЕР_4 було протиправним, а у ОСОБА_1 були правомірні підстави для невиконання наказу начальника ГШ ЗСУ від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказу командира в/ ч НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року № 155. Командиром в/ч НОМЕР_1 протиправно не взято до уваги вищевказані сімейні обставини ОСОБА_1 , що не дають змогу бути переміщеним на нове місце військової служби з в/ч НОМЕР_1 до в/ч НОМЕР_4 , та не повідомлено командиром в/ч НОМЕР_1 командування ГШ ЗСУ про неможливість виконати Позивачем наказ ГШ ЗСУ від 12 липня 2025 року № 1256-РС, оскільки останній суперечить абзацу 4 пункту 112 Положення, а значить є протиправним. В Акті № 42/132 не зазначено і суспільно небезпечних наслідків, які могли бути зумовлені у зв`язку з невиконанням Позивачем протиправних наказів. Крім того, висновки в Акті № 42/132 про вину Позивача, що виражена нібито у формі прямого умислу також не знаходять свого підтвердження та ґрунтуються виключно на протиправному трактуванні Відповідачем норм чинного законодавства України, що стосуються переміщення військовослужбовців без їх згоди.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 07.04.2023 року.
12 липня 2025 року начальником Генерального штабу Збройних Сил України видано наказ № 1256-РС, яким відповідно до п. 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 26.02.2025, звільнено з займаних посад та призначено до військової частини НОМЕР_4 , зокрема головного сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 – сержантом резерву взводу резерву сержантського складу роти резерву сержантського складу.
16.07.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 155, яким з метою виконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.07.2025 року № 1256-РС та з метою якісної організації вибуття особового складу, наказано, відповідно до п. 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, нижчепойменованих осіб рядового складу військової частини НОМЕР_1 звільнити з займаних посад, зокрема, головного сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 .
Вказаному особовому складу в термін до 11.00 11 липня 2025 року здати посади та інвентарне майно, яке за ними рахується. (п. 1)
Відповідно до пунктів 18, 34 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 25.03.2025 року № 611-РС, зокрема, головному сержанту ОСОБА_1 вибути до військової частини НОМЕР_4 (п. 2).
17.07.2025 року складено акт № 124 про відмову виконувати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.07.2025 року № 1256-РС та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2025 року № 155.
В акті зазначено, що головний сержант ОСОБА_4 призначений на посаду сержанта резерву взводу резерву сержантського складу роти резерву військової частини НОМЕР_4 відмовився від вибуття до нового місця служби та прийняття справ і посади у військовій частині НОМЕР_4 , чим відкрито відмовився виконувати наказ начальника Генерального Штаба Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 17 липня 2025 року № 155 "Про організацію убуття особового складу".
Головному сержанту ОСОБА_5 наказ начальника Генерального Штаба Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-PC наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 17 липня 2025 року № 155 "Про організацію убуття особового складу" зачитаний в голос на території військової частини НОМЕР_1 , зміст наказу головному сержанту ОСОБА_5 зрозумілий, заяви, скарги, клопотання від головного сержанта ОСОБА_6 , у зв`язку з доведенням до нього зазначених наказів, на момент доведення не надходили.
Доведення наказу начальника Генерального Штаба Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 17 липня 2025 року № 155 "Про організацію убуття особового складу" зроблено за допомогою відеофіксації.
Присутні засвідчуємо, що головний сержант ОСОБА_4 ознайомлений з наказом начальника Генерального Штаба Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 17 липня 2025 року № 155 "Про організацію убуття особового складу".
Мотиви відмови головного сержанта ОСОБА_6 від виконання наказу начальника Генерального Штаба Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 17 липня 2025 року № 155 "Про організацію убуття особового складу", це сімейні обставини, а саме утримання матері інваліда ІІ групи.
17.07.2025 року командиром 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_7 подано на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо відмови виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 №155 від 17 липня 2025 року "Про організацію вибуття особового складу" та наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС "Про переведення особового складу до військової частини НОМЕР_4 ".
17.07.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 156, яким відповідно до вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 (зі змінами), "Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України", Методичних вказівок щодо порядку накладання командирами (начальниками) дисциплінарних стягнень на військовослужбовців, затверджених начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил України 10 червня 2011 року та рапорту, командира 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_8 від 17 липня 2025 року №43/1256 щодо відмови виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 №155 від 17 липня 2025 року "Про організацію вибуття особового складу" та наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС "Про переведення особового складу до військової частини НОМЕР_4 ", з метою встановлення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, ступеня вини військовослужбовця та недопущення подібних випадків в подальшому, наказано провести службове розслідування стосовно вчинення даного правопорушення.
27.07.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 затверджено акт службового розслідування № 42/132, яким за результатами розслідування запропоновано за порушення вимог статті 65 Конституції України, абзаців 1, 2, 4, статті 11, статті 16, абзацу 2 статті 30, статей 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 3, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України головного сержанта ОСОБА_6 , притягнути до дисциплінарної відповідальності. Матеріали службового розслідування направити до Державного Бюро Розслідувань.
27 липня 2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 79, яким за порушення вимог статті 65 Конституції України, абзаців 1, 2, 4, статті 11, статті 16, абзацу 2 статті 30, статей 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 3, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України – ОСОБА_6 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення – “сувора догана”.
03.08.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 218, яким головному сержанту ОСОБА_1 , головному сержанту 138 роти охорони – сувора догана – за порушення вимог статті 65 Конституції України, абзаців 1, 2, 4, статті 11, статті 16, абзацу 2 статті 30, статей 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 3, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України – виплатити премію в розмірі 80 %.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут внутрішньої служби).
Відповідно до Вступної частини Статуту внутрішньої служби цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини). Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями. Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
За положенням статей 5, 6, 8 Загальних положень Статуту внутрішньої служби Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Відповідальність за стан внутрішньої служби у військових частинах покладається на всіх прямих начальників, які повинні подавати допомогу підпорядкованим військовим частинам і підрозділам в організації та забезпеченні виконання вимог внутрішньої служби і систематично перевіряти її стан.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно ст. 30 Статуту начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Відповідно до ст. 37 Статуту військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Відповідно до статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України солдат зобов`язаний: підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, досконало володіти закріпленою за ним зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; знати тактику дій відділення в різних видах бою та вміло діяти в бою; знати та неухильно дотримуватися норм міжнародного гуманітарного права; сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням; постійно вдосконалювати свої знання за фахом, уміння та навички; знати посади, військові звання і прізвища своїх безпосередніх та прямих начальників (до командира бригади включно); додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни; бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; виконувати правила носіння військового одягу і взуття, своєчасно та акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержуватися правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання; повсякденно загартовувати себе, систематично вдосконалювати свою фізичну підготовку; своєчасно доповідати командирові відділення про захворювання, надзвичайні події та факти порушення військової дисципліни, випадки втрати чи несправності озброєння, техніки та інших матеріальних засобів; ретельно готуватися особисто, готувати зброю, техніку та інше майно до занять (стрільб, навчань), виконання завдань за призначенням, постійно стежити за їх наявністю і станом, своєчасно чистити зброю і шанцевий інструмент, проводити технічне обслуговування озброєння та техніки; неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках.
Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Дія Дисциплінарного статуту поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Статтею 1, 2 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Статтею 5 Дисциплінарного статуту передбачено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Відповідно до статті 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок № 608).
Згідно абзацу четвертого 4 пункту 2 розділу I Порядку №608 службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції", а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до п.1 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Згідно з пунктами 3,4 цього ж розділу Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Службове розслідування у випадках, передбачених Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, може проводитись з усуненням військовослужбовця, дисциплінарне правопорушення якого підлягає розслідуванню, від виконання службових обов`язків, про що видається наказ із зазначенням причин усунення.
У відповідності до підпунктів 1, 2 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.
У відповідності до пункту 3 розділу IV Порядку № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Судом встановлено, що 27.07.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 затверджено акт службового розслідування № 42/132, яким за результатами розслідування запропоновано за порушення вимог статті 65 Конституції України, абзаців 1, 2, 4, статті 11, статті 16, абзацу 2 статті 30, статей 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 3, абзацу 2 статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України головного сержанта ОСОБА_6 , притягнути до дисциплінарної відповідальності. Матеріали службового розслідування направити до Державного Бюро Розслідувань.
При цьому, в акті зазначено, що 17 липня 2025 року близько 16 годині 00 хвилин начальником штабу - першим заступником командира військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_3 на території військової частини НОМЕР_1 до головного сержанта 138 роти охорони головного сержанта ОСОБА_1 в присутності свідків було доведено наказ Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року №155 "Про організацію вибуття особового складу" про звільнення з займаної посади та вибуття до військової частини НОМЕР_4 . Головний сержант ОСОБА_1 в присутності свідків відкрито відмовився від виконання вимог зазначених наказів, внаслідок чого не вибув до військової частини НОМЕР_4 та не виконав вищевказані накази. Даний випадок був одразу зафіксований Актом "Про відмову виконання наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року №155 від 17 липня 2025 року №124.
Відповідно до пояснень головного сержанта 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 головного сержанта ОСОБА_6 , стало відомо, що 17 липня 2025 року приблизно о 12 годині він був викликаний до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 де йому в присутності свідків було доведено наказ Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС, відповідно якого його звільняють з займаної посади та призначають до військової частини НОМЕР_4 до якої йому потрібно вибути. Виконувати наказ він не відмовлявся, у зв`язку з сімейними обставинами відмовився від переміщення відповідно пункту 112 абзацу 4 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків: потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які підтверджують.). Головним сержантом ОСОБА_10 було виявлено клопотання, щодо долучення до матеріалів службового розслідування документи які подавалися на розгляд стосовного його звільнення.
Також, в акті від 27.07.2025 року вказано, що висновком МСЕК серії 12ААД №076413 від 15 серпня 2024 року, який до додано матеріалів, не визначено, що ОСОБА_11 потребує постійного догляду, у висновку №376 від 15 листопада 2024 року "Про наявність порушень функцій організму через невиліковно хворі особи та не можуть самостійно пересуватись самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі" вказано, що ОСОБА_12 рекомендовані соціальні послуги, а саме: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Отже, з огляду на мету видачі наведеного висновку, останній має конкретне цільове спрямування: для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. Між тим слід зазначити, що висновку про систематичність чи іншу періодичність такого догляду у ньому немає. Поняття "отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи" не є тотожним поняттю "постійний догляд». Враховуючи вищезазначене, немає підстав вважати даний випадок таким, що підпадає під умови, визначені у абзаці 4 пункту 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Головний сержант ОСОБА_13 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, під час дії воєнного стану, відмовився від виконання наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року №1256-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2025 року №155 "Про організацію вибуття особового складу".
Пунктом 85 Положення № 1153/2008 передбачено, що просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників та керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня.
Порядок формування та використання резерву визначається Міністерством оборони України.
Відповідно до пункту 87 Положення № 1153/2008 особи офіцерського складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у порядку просування по службі можуть бути переміщені на вищу посаду, якщо вони вислужили встановлені Міністерством оборони України строки перебування на попередній посаді.
Разом з тим абзацом 2 пункту 257 Положення № 1153/2008 передбачено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
В свою чергу, пунктом 112 цього Положення передбачено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що Положенням № 1153/2008 чітко врегульовано, що військовослужбовець може бути переміщений для доукомплектування Збройних Сил України на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої без його згоди, крім випадків, визначених пунктом 112 Положення № 1153/2008.
Водночас в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення.
З матеріалів справи слідує, що 12 липня 2025 року начальником Генерального штабу Збройних Сил України видано наказ № 1256-РС, яким відповідно до п. 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 26.02.2025, звільнено з займаних посад та призначено до військової частини НОМЕР_4 , зокрема головного сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 – сержантом резерву взводу резерву сержантського складу роти резерву сержантського складу.
16.07.2025 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 155, яким з метою виконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.07.2025 року № 1256-РС та з метою якісної організації вибуття особового складу, наказано, відповідно до п. 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, нижчепойменованих осіб рядового складу військової частини НОМЕР_1 звільнити з займаних посад, зокрема, головного сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта 138 роти охорони військової частини НОМЕР_1 .
Вказаному особовому складу в термін до 11.00 11 липня 2025 року здати посади та інвентарне майно, яке за ними рахується. (п. 1)
Відповідно до пунктів 18, 34 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 25.03.2025 року № 611-РС, зокрема, головному сержанту ОСОБА_1 вибути до військової частини НОМЕР_4 (п. 2).
При цьому, суд звертає увагу на наступне.
Згідно із вимогами статті 28-30 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Згідно із ст. 36 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.
За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Відповідно до частин другої та третьої ст. 37 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Згідно із п. 2.1.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України наказ командира (керівника) – основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.
Згідно із п. 2.2.1 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України видаються, зокрема, накази Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) відповідно до номенклатури призначення.
Суд звертає увагу, що наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС не скасовувався. Будь-які доповіді/клопотання з вимогами про роз`яснення порядку виконання наказу або скасування його пунктів до вищого штабу не направлялися.
При цьому, наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 155 від 16.07.2025 року, який також не скасовувався, виданий на виконання наказу від 12 липня 2025 року № 1256-РС.
Відтак, накази начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12 липня 2025 року № 1256-РС та командира військової частини НОМЕР_1 № 155 від 16.07.2025 року підлягали виконанню. 
Разом з тим, протиправність наказу від 27 липня 2025 року № 79 "Про результати службового розслідування", яким позивача ОСОБА_6 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення – “сувора догана”, позивач обґрунтовує протиправністю та незаконністю переміщення без його згоди та наявністю підстав, визначених пунктом 112 Положення. 
Однак, в межах розгляду даної справи судом не береться до уваги і не розглядається правомірність переведення (переміщення) позивача до військової частини НОМЕР_4 , оскільки це не є предметом розгляду даної справи.
Також, до повноважень суду не належить надання оцінки переміщення військовослужбовців, тим більше під час дії особливого періоду та правового режиму воєнного стану в Україні, адже доцільність перебування військовослужбовця на конкретній посаді, необхідність його переміщення з метою потреби доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду відноситься виключно до компетенції військового керівництва, а не суду.
Суд зазначає, що приписами пункту 112 Положення визначені випадки неможливості переміщення військовослужбовця без його згоди, а не випадки можливості невиконання військовослужбовцем відданих йому наказів. 
Відтак, за наявності чинних наказів від 12 липня 2025 року № 1256-РС, № 155 від 16.07.2025 року, посилання позивача на потребу у догляді за матір`ю, не може слугувати підставою для скасування наказу від 27 липня 2025 року № 79 про притягнення до дисциплінарної відповідальності. 
Згідно ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Відтак, з огляду на встановленні судом обставини та викладені у акті службового розслідування факти, відповідач правильно кваліфікував дії позивача як вчинення дисциплінарного проступку.
За таких підстав, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу № 79 від 27.07.2025 року діяв на підставі, в межах наданих їй повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про задоволенню не підлягають.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ).

Суддя П.П. Марин

.