Справа № 466/6652/24 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/3973/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника відповідача – Маланій І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Ступака Артура Юрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄвроЛьвів», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав на об`єкт,-

в с т а н о в и в:
В червні 2024 року адвокат Яковенко Ольга Миколаївна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄвроЛьвів» про визнання за ОСОБА_1 майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва незавершену будівництвом 2-х (двох) кімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: 4610137500070040024), що знаходиться в 1 (першому) під`їзді на 7 (сьомому) поверсі, за будівельним номером 31 (тридцять один), загальна проектна площа 75,07 (сімдесят п`ять цілих сім сотих) кв.м.
В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що 10.11.2021 позивач підписала попередній договір № 4754 купівлі-продажу квартири з ТОВ «ЄвроЛьвів» (надалі також - Попередній договір). Відповідно до розділу 2 Попереднього договору предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу об?єкта на умовах встановлених договором. Згідно умов Попереднього договору, сторони: 1) повинні були укласти основний договір протягом 4 кварталу 2022 року, але не пізніше ніж 60 днів з моменту проведення державної реєстрації прав за забудовником; 2) квартира повинна передатись ТОВ «ЄвроЛьвів» Позивачу у власність виключно після здійснення усіх платежів. Позивач, неухильно дотримуючись своїх обов`язків за Попереднім договором, виконала свої зобов`язання, сплативши повну суму забезпечувального платежу, а саме 1 579 940,00 грн. — у значно більшому розмірі, ніж передбачалося Попереднім договором. Однак, Позивачу станом на момент подання позовної заяви пропозиції щодо укладення основного договору між Позивачем та Відповідачем не надходило, основний договір не укладено та 2-х (двох) кімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва - незавершену будівництвом 2-х (двох) кімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, за будівельною адресою: АДРЕСА_1 – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Ступак Артур Юрійович, подавши апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Покликається на те, що позивач повністю виконав умови укладених між сторонами договорів, сплативши зазначені у них суми коштів в повному обсязі та у встановлений договорами строк, а відповідач покладені на нього зобов`язання перед позивачем не виконав, у власність вказане майно не передав, а сам будинок досі не введений в експлуатацію, тому ефективним способом захисту порушених прав позивачки є визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.
Звертає увагу на те, що умовами Попереднього договору не було встановлено обов?язку Позивача самостійно здійснювати розрахунок коефіцієнту коригування вартості та застосовувати його до кожної частини забезпечувального платежу, які були чітко визначені договором. Крім того, як під час тривалої досудової комунікації Позивача з Відповідачем, так і під час надання останнім заяв по суті спору у межах розгляду судової справи у суді першої інстанції, Відповідач жодного разу не заявив про наявність заборгованості Позивача, яка могла утворитися через незастосування коефіцієнта коригування вартості.
Також вказує на те, що Попереднім договором не встановлено строку виконання зобов`язань, встановлених у п. 7.2. Строк виконання зобов`язання щодо сплати неустойки (пені) приписами ЦК України не визначений, а строк виконання зобов`язання зі сплати трьох процентів річних визначений вказівкою на вимогу кредитора. 
Відтак, оскільки алгоритм нарахування та стягнення штрафних санкцій зі Сторони-2 у Попередньому договорі не визначений, дане питання має регулюватись положеннями статті 530 ЦК України. Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов?язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У даному випадку така вимога щодо начебто наявної заборгованості разом зі штрафними санкціями Позивача відсутня: ані до моменту звернення Позивача до суду, ані під час розгляду справи на даний момент Відповідач або Третя особа не надсилали Позивачу жодних повідомлень/листів/претензій чи вимог в будь-якому іншому вигляді щодо сплати заборгованості. 
У судове засідання 23 березня 2026 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент», не з`явилась.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 20.03.2026 року надійшло клопотання про розгляду справи в режимі відеоконференціїї, проте таке було залишено без розгляду, оскільки було подано з пропуском строку на подання такого.
Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент», і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача – Маланій І.Я. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки свій обов`язок по договору зі сплати забезпечувального платежу за Попереднім договором купівлі-продажу квартири № 4754 від 10.11.2021 року з наступними змінами ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі не виконала, а тому у відповідача ТзОВ «ЄвроЛьвів» не виникло обов`язку укласти основний договір купівлі-продажу квартири в обумовлений попереднім договором строк.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 10.11.2021 року між ТзОВ «ЄвроЛьвів» та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4754 (надалі – Попередній договір).
Відповідно до розділу 2 Попереднього договору та п.2.1 предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта на умовах встановлених договором.
Сторони повинні були укласти основний договір протягом 4 кварталу 2022 року. Квартира повинна передатись ТзОВ «ЄвроЛьвів» ОСОБА_1 у власність виключно після здійснення усіх платежів. Вона сплатила повну суму забезпечувального платежу. У зв`язку з цим, позивачка неодноразово зверталася до ТОВ «ЄвроЛьвів» з пропозицією укласти Основний договір на придбання квартири, т.я. вона повністю сплатила за неї кошти, однак Товариство відмовляється укладати такий договір, тому змушена звернутися до суду за захистом свої порушених прав.
Предметом Договору згідно п.2.1 є укладення Сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу Об`єкту (далі Основний договір) на умовах встановлених цим Договором.
Згідно п.2.4. Попереднього договору, Сторони укладають Основний договір на умовах, передбачених цим Договором, протягом ІУ кварталу 2022 року, але не пізніше 60 днів з моменту проведення державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Строною-1 на Об`єкт та за умови виконання Стороною -2 вимог розділу 4 Договору.
Розділом 4. Попереднього договору передбачено забезпечення виконання Договору та порядок розрахунків.
Згідно п.4.2. Договору сума коштів буде після її належної сплати Стороною-2 за даним Договором, зарахована до платежів за Основним договором у момент укладення такого Основного договору.
Пунктом 4.3. та 4.4. визначено розмір забезпечувального платежу, що дорівнює сумі коштів, яка у національній валюті України гривні складає 600 560, 00 грн. без ПДВ, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 23 016, 40 дол. США. Вартість 1 км.м. площі становить 8000 грн.
Такий платіж вноситься 9 рівними частинами на банківський раханок Сторони-1 (при цьому сума забезпечувального платежу може бути збільшена на коефіцієнт корегування вартості (Ккв) на момент сплати кожного окремого платежу: перший у розмірі 66 728,88 грн., що за курсом НБУ становить 2 557,38 дол. США – до 13.11.2021 року, останній до 13.07.2022 року.
Згідно п.7.2 Попереднього договору за порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим Договором Сторона-2 сплачує Стороні-1 суму заборгованості, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних, нарахованих на суму боргу, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочки.
Як убачається з наданого третьою особою розрахунку (том 2 арк. спр. 203,204) загальна сума заборгованості станом на 28.09.2022 року, на день сплати 6-9 платежу за додатковим договором – становить 26 733,81 грн.
З долучених стороною позивача копії меморіальних ордерів та наведеного розрахунку (том арк.спр. 188,189) вбачається, що ОСОБА_1 здійснила оплату 6-9-их платежів в 21 липня 2022 року на загальну суму 23500 грн. При цьому були порушення у строках сплати, перерва березень-квітень 2022 та останні 4 платежі сплачено у липні впродовж 10 днів, а за Договором останній платіж сплачується до 13.07.2022 року.
При цьому в Попередньому договорі від 10.11.2021 року відсутні умови щодо забезпечувального платежу згідно Попереднього договору від 26.09.2018 (том 1 арк.спр. 35-43) та Договору переуступки прав та внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.09.2018 року (том.1 арк.спр.46-49), які за згодою сторін були розірвані Договором про розірвання від 10.11.2021 року (реєстровий номер 4752) (том 1 арк.спр.51,52).
Судом також встановлено, що 26.03.2024 року між ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ТОВ «СІТІ ЛЬВІВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» укладено Договір № 01-26/03-24 щодо організації та фінансування будівництва об`єкта від 26.03.2024 року.
Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору ТОВ «ЄвроЛьвів» зобов`язалося передати ТОВ «Сіті Львів Девелопмент» право забудови земельної ділянки та відповідні функції замовника будівництва об`єкта на земельній ділянці разом із усіма виконаними та/або незавершеними роботами та придбаними матеріалами, які були виконані та використані при спорудженні об`єкта будівництва, а ТОВ «Сіті Львів Девелопмент» зобов`язалося забезпечити організацію та/або фінансування (інвестування) будівництва об`єкта відповідно до законодавства (у тому числі шляхом залучення коштів інших фізичних та/або юридичних осіб) та сплатити ТОВ «ЄвроЛьвів» обумовлену цим договором винагороду.
Згідно з додатком № 1 від 26 березня 2024 року до договору № 01-26/03-24 винагорода замовника за передачу девелоперу права забудови земельної ділянки та функції Замовника будівництва, в тому числі комплексу виконаних та/або незавершених будівельно-монтажних робіт та придбаних матеріалів, які були виконані при спорудженні Об`єкта будівництва, а також виконання інших договірних зобов`язань за цим договором перед девелопером, становить 136 708 035 грн 39 коп., які підлягають сплаті не пізніше, ніж через 1 календарний рік після введення об`єкта будівництва в експлуатацію та отримання сертифіката готовності об`єкта будівництва.
Актом передачі-приймання до договору № 01-26/03-24 від 26 березня 2024 року засвідчено передання замовником та прийняття девелопером комплексу виконаних будівельно-монтажних робіт та придбаних матеріалів, які були виконані та використані при спорудженні об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Під Голоском у м. Львові» на суму 136 708 035 грн 39 коп.
Того ж дня на підставі акту приймання-передачі ТОВ «ЄвроЛьвів» передало, а ТОВ «Сіті Львів Девелопмент» прийняло відповідний будівельний майданчик.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц, від 07 липня 2020 року в справі № 712/8916/17, від 09 лютого 2021 року в справі № 635/4741/17.
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 910/15792/20).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справах № 570/3439/16-ц, № 372/51/16-ц).
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (див. постанову Верховного Суду від 04 червня 2025 року в справі № 453/1231/20).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (exofficio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 932/163/21).
Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Водночас законодавство не встановлює вимог до цих документів, зокрема не визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18).
Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
Відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Вади предмета договору не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передача недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану правилами ЦК України. Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо (пункти 73, 74, 83, 92, 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року в справі № 910/19199/21).
Чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за таким договором.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними договору, який може бути визнаний недійсним у разі наявності передбаченої законом підстави. Водночас відсутність у продавця оригіналів договорів, за якими відступаються права вимоги, не може впливати на дійсність договору відступлення, оскільки законодавство не передбачає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.
Такі висновки щодо застосування норм права наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 754/8750/19.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц викладено такий висновок про застосування норми права: «…Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці».
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду від 09 січня 2019 року в справі № 759/2328/16). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
У постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. […] Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У справі, що переглядається:
- ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ТОВ «ЄвроЛьвів», вважаючи, що саме за рахунок останнього можуть бути задоволені пред`явлені нею позовні вимоги про визнати за нею майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, оскільки саме із цим товариством у неї виникли відповідні договірні відносини;
-проте, встановивши, що право розпорядження спірним об`єктом на час ухвалення рішення місцевого суду належало ТОВ «Сіті Львів Девелопмент» на підставі договору, недійсність якого у встановленому законом порядку не встановлена, однак останнє не перебуває в статусі відповідача, а залучене самим позивачем в якості третьої особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову саме із цієї підстави, яка є самостійною та достатньою.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2023 року в справі № 369/8250/19.
В свою чергу, розпорядившись на власний розсуд своїми процесуальними правами та визначивши коло учасників справи, до яких пред`являються позовні вимоги, сторона позивача і надалі вважає, що суб`єктний склад спірних правовідносин є правильним.
Разом з цим, оскільки ТОВ «ЄвроЛьвів» є неналежним відповідачем у справі, адже на даний час майнові права на всі результати будівельної діяльності передані за договором № 01-26/03-24 від 26 березня 2024 року ТОВ «Сіті Львів Девелопмент», що свідчить про те, що позивачка просить визнання за нею майнових прав, пред`явивши вимоги до особи, яка не вправі відповідати за такими, оскільки такі на даний час належать не відповідачу, а іншій особі.
У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в справі №756/18464/21 зазначено про те, що висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.
Дійшовши правильного висновку про неналежний суб`єктний склад спірних правовідносин, а саме пред`явлення позову до особи, яка не може відповідати за пред`явленими вимогами, що є окремою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково вдався до аналізу та правової оцінки по суті пред`явлених вимог, з чим колегія суддів не може погодитися.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення зміні, у спосіб викладення його мотивувальної частини щодо підстав для відмови в задоволенні позову в редакції цієї постанови.
З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу та відхилення доводів апеляційної скарги в частині неправильного, на думку заявника, вирішення спору по суті позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції змінено тільки в частині мотивів прийняття, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ступака Артура Юрійовича - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.