КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/17779/22-ц
номер провадження: 22-ц/824/2554/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Дарини Андріївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року у складі судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 30 червня 1989 року по день смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 . Першою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №408/20012, в межах якої позивачка, як єдина спадкоємиця померлого, прийняла усю масу спадкового майна. На частину майна (квартиру) було у встановленому законом порядку видано свідоцтво про право на спадщину за законом і в цій частині спори відсутні.
Позивачка зазначала, що до маси спадкового майна входить також право вимоги за договором позики, укладеним спадкодавцем ОСОБА_3 01 грудня 2011 року у простій письмовій формі. Відповідно до умов зазначеного договору позики ОСОБА_3 передав в борг відповідачу ОСОБА_1 19 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути позикодавцю чи його спадкоємцям 01 грудня 2015 року зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1 740 доларів США двічі на рік та пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми богу за кожен день прострочення повернення суми боргу.
Вказувала, що після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 продовжував виплачувати заборгованість за договором позики, але нерегулярно, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 83 305,00 доларів США або за курсом Національного банку України станом на 15 липня 2022 року у розмірі 2 437 079 грн 44 коп., з яких: тіло позики у розмірі 19 000,00 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 18 610,00 доларів США та пеня у розмірі 45 695,00 доларів США.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 44 545,00 доларів США, з яких: сума основного боргу - 19 000,00 доларів США; грошові кошти за користування тілом боргу у розмірі 18 610,00 доларів США та пеня у розмірі 6 935,00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 632 грн 95 коп.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова Д.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне дослідження наявних у справі доказів, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також представник відповідача просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на стадії апеляційного провадження.
Апеляційна скарга мотивована тим, що до позову позивачем не було надано розписку і лише 24 березня 2023 року позивачка надала суду копію розписки. Однак даний документ не містить назви, прізвища, ім`я та по-батькові особи, яка його підписала, дати отримання коштів. Окрім того на розписці містяться відмітки, частина з яких надрукована і датована 2012-2015 роками, а частина - написана рукописним текстом і датована 2018-2021 роками.
Вказує, що суд першої інстанції при відкритті провадження не звернув увагу на відсутність розписки. При цьому, заява про долучення до матеріалів справи копії розписки подана 24 березня 2023 року, в заяві представником позивачки зазначено, що під час судового засідання виявилось, що у матеріалах справи відсутній оригінал розписки. При цьому, станом на 24 березня 2023 року жодного судового засідання проведено не було, так як у перше підготовче засідання 07 листопада 2022 року сторони не з`явились, засідання було проведено без участі сторін, а в друге підготовче засідання 01 березня 2023 року сторони не з`явились та судом було оголошено перерву. Тобто позивачка та її представник двічі не з`явились в судові засідання 07 листопада 2022 року та 01 березня 2023 року, сторона позивачки не була ознайомлена з матеріалами справи і лише зі спливом дев`яти місяців позивачка вперше долучила копію документу без назви, називаючи його як «розписка».
Зазначає, що 13 червня 2023 року представник позивачки подала до суду заяву, в якій зазначила, що було знайдено оригінал розписки, яку помилково вважали втраченою під час подання документів. При цьому, судом було долучено копію розписки до матеріалів справи, проте не було оглянуто оригінал розписки та, відповідно, не встановлено відповідність копії розписки її оригіналу.
Вважає, що позивачкою на підтвердження позовних вимог при пред`явленні позову оригінал розписки суду не надавався, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Також вказує, що проведення підготовчого засідання 28 січня 2025 року без участі відповідача та його представника, із залишенням без розгляду клопотання позивачки про призначення судової експертизи, суд позбавив відповідача можливості звернутись із клопотанням про призначення судової експертизи в межах підготовчого провадження. Окрім того, замовити висновок в порядку ст.106 ЦПК України відповідач можливості не мав та не має, оскільки оригінал розписки у нього відсутній, її місцезнаходження під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено не було.
Зазначає, що вказуючи про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, суд першої інстанції послався про те, що часткова сплата відповідачем заборгованості протягом 2016-2022 року за договором позики свідчить про визнання останнім своїх боргових зобов`язань перед позивачкою. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження цієї обставини і судом не зазначено, на підставі яких саме доказів зроблені вказані висновки. При цьому, відповідач (окрім того, що заперечує проти факту підписання ним розписки) заперечує проти того, що зроблені позивачкою записи на розписці відповідають реальній даті їх нанесення.
Крім того зазначає, що відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвокатського об`єднання «Веріті груп» на стадії апеляційного оскарження в розмірі 50 000 грн 00 коп. Докази витрат на професійну правничу допомогу буде надано стороною відповідача у порядку, визначеному ст.141 ЦПК України.
Представник ОСОБА_4 - адвокат Чучковська A.B. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін. Вказує, що разом з позовом була подана копія розписки про отримання відповідачем грошей в борг, оригінал якої був оглянутий та досліджений судом першої інстанції під час дослідження матеріалів справи (протокол судового засідання від 03 липня 2025 року), в якому був присутній представник відповідача. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про наявність боргу, що не спростовано відповідачем. Зазначає, що розписка містить необхідні та достатні умови для кваліфікації спірних правовідносин саме як договору позики, а саме, вказані сторони договору, сума боргу, підтвердження факту передачі коштів, умови користування сумою боргу, строк повернення. Відсутність РНОКПП кредитора у розписці не нівелює чинність договору позики, оскільки представник відповідача не заперечував факт знайомства боржника з кредитором та позивачем у справі, не спростував факт повернення коштів позивачу після смерті кредитора на її банківський рахунок та СМС-листування з нею на підтвердження кожного епізоду повернення коштів. Клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи сторона відповідача в суді першої інстанції не заявляла, хоча протягом трьох років, які тривало підготовче провадження у справі, мали достатньо процесуального часу для цього. Зауважує, що наразі до апеляційної скарги не додано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
Вказує, що якщо скаржник наполягає на застосуванні строків позовної давності, то він фактично визнає факт існування боргу, оскільки строки позовної давності починають спливати тоді, коли сторона договору дізналася або повинна була дізнатися про своє порушене право, відповідно, немає порушеного права немає і строків позовної давності. Крім того судом було встановлено, що в межах трирічного строку позовної давності відповідачем було частково повернуто кошти в рахунок виконання боргового зобов`язання, подальше часткове повернення боргу та прийняття виконання кредитором свідчить про переривання плину строку позовної давності (ч.2 ст.264 ЦК України).
Також зазначає, що в частині заявленого розміру витрат на правничу допомогу у сумі 50 000 грн 00 коп. сторона позивача заперечує, вважає, що такий розмір витрат є необгрунтованим та непропорційним до часу, витраченого на складання апеляційної скарги та складністю спірних правовідносин. Окрім того, представник відповідачки не наводить обґрунтування та доказів виконання вимог ст.246 ЦПК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, які занесені до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Д.А. про витребування доказів та про призначення у справі судової комплексної експертизи.
Відповідно до положень ч.4.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Д.А. підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_1 на її користь борг у розмірі 44 545,00 доларів США, з яких: сума основного боргу - 19 000,00 доларів США; грошові кошти за користування тілом боргу - 18 610,00 доларів США та пеня у розмірі 6 935,00 доларів США., суд першої інстанції виходив із того, що 01 грудня 2011 року ОСОБА_3 на підставі письмової розписки передав відповідачу 19 000,00 доларів США зі строком повернення до 01 грудня 2015 року, сплати процентів у розмірі 1 740 доларів США двічі на рік та пені 0,1% за день прострочення. Після смерті позикодавця 03 лютого 2012 року право вимоги увійшло до спадщини і перейшло до єдиної спадкоємиці ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції виснував, що відповідач у 2016-2022 роках здійснив часткові платежі у розмірі 17 930,00 доларів США, які зараховані в рахунок процентів (тіло позики не погашено). Тому борг за процентами станом на 01 червня 2022 року підлягає стягненню у розмірі 18 610,00 доларів США, а пеня підлягає стягненню лише в межах одного року позовної давності, що становить 6 935,00 доларів США (19 000 ? 365 ? 0,1%).
Однак у повному обсязі з даними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в борг відповідачу ОСОБА_1 19 000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути позикодавцю чи його спадкоємцям 01 грудня 2015 року зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1 740 доларів США двічі на рік та пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми богу за кожен день прострочення повернення суми боргу.
З 30 червня 1989 року позикодавець ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Установлено, що після смерті ОСОБА_3 . Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова № 408/2012, в межах якої позивачка ОСОБА_2 , як єдина спадкоємиця померлого, прийняла усю масу спадкового майна. На частину майна (квартиру) було у встановленому законом порядку видано свідоцтво про право на спадщину за законом і в цій частині спори відсутні.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).
За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).
Таким чином до маси належного ОСОБА_2 спадкового майна входить і право вимоги за договором позики, укладеним 01 грудня 2011 року між її померлим чоловіком ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 продовжував виплачувати ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2011 року, але нерегулярно.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Так, згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Отже, договір позики є двостороннім правочином, а, також, він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, з урахуванням вимог цивільного законодавства та правових висновків Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що між ОСОБА_3 , як позикодавцем, і відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, виникли договірні зобов`язання позики, оскільки 01 грудня 2011 року ОСОБА_3 фактично передав відповідачу 19 000 доларів США, у зв`язку з чим у нього виникло право вимагати їх повернення, яке після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 як складова спадщини перейшло до ОСОБА_2 . Тоді як на ОСОБА_1 покладено обов`язок повернути суму позики у погоджений строк та виконувати інші умови договору, зокрема щодо сплати процентів і відповідальності за прострочення, а факт укладення договору та його істотні умови підтверджуються складеною ним борговою розпискою, що засвідчує як передання коштів, так і зміст домовленостей сторін.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналу боргової розписки, оскільки встановлено, що оригінал розписки, складеної ОСОБА_1 , був безпосередньо оглянутий та досліджений судом першої інстанції під технічний звукозапис у судовому засіданні 03 липня 2025 року, в якому був присутній представник відповідача, що виключає обґрунтованість тверджень скаржника про недослідження первинного доказу - оригіналу боргової розписки. Той факт, що такий оригінал був досліджений вже в ході розгляду справи сам по собі не ставить під сумнів його наявність у позивачки на момент пред`явлення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного оформлення боргової розписки, зокрема посилання на те, що частина відміток у ній надрукована і датована 2012-2015 роками, а частина - виконана рукописно і датована 2018-2021 роками, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розписка містить достатні відомості для кваліфікації правовідносин як договору позики, а саме, в ній визначені сторони ( ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ), сума 19 000 доларів США, підтвердження передачі коштів, умови користування та строк повернення до 01 грудня 2015 року.
При цьому колегія суддів враховує, що, ні ОСОБА_1 , ні його представниками не доведено існування між ним та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , інших боргових правовідносин, ніж ті, що виникли з договору позики від 01 грудня 2011 року.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що після смерті позикодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 частково сплачував борг ОСОБА_2 , чим визнав свої зобов`язання, а тому наведені заперечення фактично зводяться до намагання уникнути фінансової відповідальності за договором позики.
Як зазначалося вище, відповідно до умов, визначених у розписці від 01 грудня 2011 року, відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 19 000,00 доларів США у строк до 01 грудня 2015 року зі сплатою процентів.
Згідно зі складеним ОСОБА_2 у позові розрахунком заборгованості, правильність якого була перевірена судом апеляційної інстанції, з часу настання строку виконання грошового зобов`язання 01 грудня 2015 року ОСОБА_1 сплатив у різні періоди часу та різними сумами загалом 17 930,00 доларів США.
Ці суми в загальному розмірі 17 930,00 доларів США ОСОБА_2 були віднесені на погашенням процентів за користування суми позики в порядку ст.534 ЦК України, якою передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Так, відповідно до вказаного вище розрахунку заборгованості, зокрема до 01 грудня 2013 року проценти ОСОБА_1 сплачувалися сумлінно в повному обсязі кожні пів року відповідно до умов договору позики.
Однак з 2014 року відповідач перестав платити проценти. 01 грудня 2015 року (дата виконання зобов`язання) відповідач сплатив позивачу 6 100 доларів США, які позивачкою віднесено на погашення процентів за 01 червня 2014 року (1 740 доларів США), 01 грудня 2014 року (1740 доларів США), 01 червня 2015 року (1 740 доларів США) та часткове погашення процентів за 01 грудня 2015 року (880 доларів США).
10 серпня 2018 року в ОСОБА_1 сплатив ще 1 900 доларів США, які відповідно до складеного позивачкою розрахунку заборгованості є погашенням решти процентів за 01 грудня 2015 року (880 + 860 = 1 740 доларів США) та частковим погашенням процентів за 01 червня року в розмірі 1 040 доларів США (1 900 - 860).
25 січня 2020 року відповідач сплатив 1 200 доларів США, що винесено позивачкою на погашення решти процентів за 01 червня 2016 року в розмірі 700 доларів США та частковим погашенням процентів за 01 грудня 2016 року в розмірі 500 доларів США (1 200 - 700).
У подальшому з лютого 2020 року по травень 2022 року відповідач сплатив по 50-100 доларів США на загальну суму 1 770 доларів США, з яких згідно з поясненнями позиваки, було допогашено проценти за 01 грудня 2016 року в розмірі 1240 доларів США та частково сплачено проценти за 01 червня 2017 року в розмірі 530 доларів США.
Таким чином, згідно із складеним ОСОБА_2 розрахунком заборгованості, станом на 01 червня 2022 року відповідач повинен був сплатити 36 540 доларів США - проценти за користування позикою, а фактично сплатив лише 17 930 доларів США. Тому позивачка вважала, що борг відповідача за процентами становить 18 610 дол. США. (36 540 - 17 930).
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з абз. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-1цс18) викладено правовий висновок про те, що за змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, за такого правового регулювання і правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, ст.534 ЦК України у цій справі застосуванню не підлягала, оскільки після спливу строку повернення позики 01 грудня 2015 року право нарахування договірних процентів припинилося. Відтак здійснені відповідачем у 2016-2022 роках платежі не могли зараховуватися у рахунок процентів на користь ОСОБА_2 , і правила черговості ст.534 ЦК України не могли бути використані для їх розподілу.
Водночас ОСОБА_2 не заявляла вимог про захист своїх прав кредитодавця за допомогою фінансових механізмів, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведених вище обставин справи, вимог закону та практики Верховного Суду, не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що здійснені ОСОБА_1 платежі після 01 грудня 2015 року у 2016-2022 роках на загальну суму 17 930 доларів США підлягають зарахуванню в рахунок погашення договірних процентів за позикою за правилами ст.534 ЦК України та, відповідно, утворюють у ОСОБА_2 право вимоги на стягнення процентів у сумі 1 610 доларів США, хоча після спливу строку повернення позики право нарахування передбачених договором процентів припинилося.
У справі встановлено та підтверджується наявним у справі розрахунком, що в рахунок часткового виконання своїх зобов`язань за договором позики в частині оплати відсотків за останні обумовлені сторонами пів року періоду користування позикою (із 01 червня 2015 року по 01 грудня 2015 року) боржник ОСОБА_1 10 серпня 2018 року сплатив на користь позивачки 860 доларів США).
Тому ця сума у розмірі 860 доларів США підлягає врахуванню як сплачені договірні проценти та, відповідно, не може повторно входити до складу заборгованості, що підлягає стягненню.
Оскільки достеменно встановлено, що після спливу встановленого договором строку повернення позики (після 01 грудня 2015 року) ОСОБА_1 здійснив платежі: 01 грудня 2015 року - 860 доларів США, 10 серпня 2018 року - 1 900 доларів США, 25 січня 2020 року - 1 200 доларів США, а також у період з лютого 2020 року по травень 2022 року - 1 770 доларів США, що у сукупності становить 5 730 доларів США, а право нарахування передбачених договором процентів після настання строку виконання зобов`язання припинилося, зазначені кошти не можуть розцінюватися як сплата процентів та підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної суми боргу.
За таких обставин із загальної суми позики 19 000 доларів США до стягнення підлягає 13 270 доларів США основного боргу.
Також колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині стягнення пені за прострочення користування позикою, виходячи з такого.
Як зазначалося вище, за договором позики 01 грудня 2011 року ОСОБА_1 зобов`язався сплатити позикодавцю чи його спадкоємцям пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми богу за кожен день прострочення повернення суми боргу.
Позивачка ОСОБА_2 у позовній заяві розрахувала, що за період із 02 грудня 2015 року по 01 липня 2022 року (2404 дня) розмір пені становить 45 676,00 доларів США (19 000,00 ? 2405 ? 0.1%).
Відповідно до ч.3 ст.548 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У суді першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Ненада Д.А. подав письмову заву про застування строків позовної давності.
Відповідно до положень ч.2 ст.258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
З даним позовом до суду ОСОБА_2 завернулась 19 липня 2022 року, розмір заборгованості, у тому числі, за пенею визначено станом на 01 липня 2022 року.
Оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду 19 липня 2022 року, а представником ОСОБА_1 - адвокатом Ненадою Д.А. заявлено про застосування позовної давності, відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України пеня підлягає стягненню лише за останні 12 місяців. З урахуванням принципу диспозитивності (ст.13 ЦПК України) вона підлягала обчисленню за період з 19 липня 2021 року по 01 липня 2022 року.
Пунктом 1 ст.1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».
Отже, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.
Із 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року.
Тобто з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який підлягає обрахунку пеня, суд першої інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 пені.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22).
Поряд з цим суд першої інстанції не врахував, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.
Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи вказані положення закону та межі заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення пені за період з 24 лютого 2022 року до 01 липня 2022 року задоволенню не підлягає.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відхилення заяви представника ОСОБА_1 - адвокат Ненада Д.А. про застосування загального строку позовної давності до позовних вимог про стягнення тіла та відсотків за позикою.
Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).
Тобто, позовна давність може перериватися внаслідок вчинення боржником дій, зокрема, здійснення платежів як на оплату основного боргу, так і іншого зобов`язання, визначеного договором (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 754/16388/19 (провадження № 61-1012св23)).
Оскільки після настання строку виконання зобов`язання 01 грудня 2015 року боржник ОСОБА_1 неодноразово здійснював часткові платежі на користь кредитора - спадкоємиці ОСОБА_2 (зокрема 01 грудня 2015 року, 10 серпня 2018 року, 25 січня 2020 року, а також у період з лютого 2020 року по травень 2022 року), такі дії об`єктивно свідчать про визнання ним боргу. Відтак за змістом ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України це переривало перебіг позовної давності щоразу.
Таким чином на момент звернення ОСОБА_2 до суду (19 липня 2022 року) загальний трирічний строк позовної давності не був пропущений.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 на її користь підлягає стягненню борг у розмірі 14 130,00 доларів США, з яких: сума основного боргу у розмірі 13 270,00 доларів США; проценти за користування тілом боргу у розмірі 860,00 доларів США., з наведених вище підстав.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за їх безпідставністю.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог, що становить 2 103 грн 26 коп.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Дарини Андріївни задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 14 130,00 доларів США(чотирнадцять тисяч сто тридцять доларів США 00 центів), з яких: сума основного боргу у розмірі 13 270,00 доларів США; проценти за користування тілом боргу у розмірі 860,00 доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір у розмірі 2 103 (дві тисячі сто три) грн 26 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: