20.03.26
22-ц/812/751/26
Справа №490/7146/25
Провадження № 22-ц/812/462/26
Провадження № 22-ц/812/751/26
Доповідач в апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 березня 2026 року     м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційні скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції»
та
ОСОБА_1 , подану адвокатом Жильцовим Володимиром Володимировичем
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивовано тим, що 19 березня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №4484768 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідачці було надано кредит у сумі 3500 грн шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку із зобов`язанням повернення та сплати процентів за користування кредитом по 04 березня 2025 року.
За договором факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Українські фінансові операції». Відповідачка умови кредитного договору не виконала, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 24704,81 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 3499 грн, заборгованості за процентами, нарахованими ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» в сумі 19455,81 грн та заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам 1750 грн. 
Відповідно до умов договору строк кредитування 350 днів
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним кредитним договором у загальному розмірі 31527,36 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3499,00 грн, заборгованості за нарахованими процентами первісним кредитором у сумі 19455,81 грн та нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 98 календарні дні у розмірі 8572,55 грн,судовий збір у розмірі 2422 грн40 коп. та 10000 грн витрат на правову допомогу. Також просив в порядку частин 10-11 статті 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування на суму заборгованості органом (собою), який буде здійснювати примусове виконання рішення суду, інфляційних витрат та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням законної сили до моменту виконання рішення, і стягнути зі ОСОБА_1 нараховану суму заборгованості.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» заборгованість за кредитним договором №4484768 від 19.03.2024 року у розмірі 7000 грн з яких 3500,00 грн - заборгованості по тілу кредиту та 3500,00 грн - заборгованості за відсотками, судові витрати у розмірі 3537 грн 77 коп., які складаються з судового збору у розмірі 537,77 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «Лінеура Україна» виконало взяті на себе зобов`язання та переказало на платіжну картку відповідачка кошти у розмірі 3500 грн, натомість, остання не виконала взяті на себе зобов`язання суму кредиту та відсотки не сплатила, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 31527,36 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3499,00 грн, заборгованості за нарахованими процентами первісним кредитором у сумі 19455,81 грн та нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 98 календарні дні у розмірі 8572,55 грн. 
Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 28027,36 грн не є співрозмірною сумі кредиту у 3500,00 грн за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором та зменшив розмір процентів за вказаними договорами до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів до 3500,00 грн.
З огляду на викладене, суд вважає необхідним задовольнити позов частково, стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 7000,00 грн, з яких: 3500,00 грн - заборгованість по кредиту, 3500,00 грн - заборгованість по відсоткам.
Суд першої інстанції зазначав, що відповідно до ч.ч. 10, 11 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Тобто, при прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи.
Проте посилаючись на те, що позивач в майбутньому має право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачки на свою користь інфляційних втрат та 3% річних, проте на теперішній час, не вбачав підстав для стягнення з відповідачки в порядку частин 10, 11 статті 265 ЦПК України.
При вирішенні питання про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу суд першої інстанції враховуючи, що вказана справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні, представник позивача не з`являвся до суду, надав клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами справи, неспівмірність розміру правової допомоги в сумі 10000,00 грн з розміром стягненої суми в розмірі 7000,00 грн.,та зменшив суми стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн, 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Українські фінансові операції» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на ті ж самі обставини, які зазначали у позовній заяві, вказував, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів у сумі 3500 грн, є таким, що винесено на підставі неповного та необ`єктивного з`ясування обставин справи, а також наявних доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права та просили рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати, та ухвалити нове, яким позов в частині стягнення процентів за договором №4484768 від 19 березня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати процентів за договором №4484768 від 19 березня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту в загальній сумі 14910 грн, в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом під час застосування висновків Верховного Суду та рішень Конституційного Суду України не було враховано критерій подібності. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16. 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Вказаний висновок зазначений у п. 8.2 постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15 січня 2021 року у справі № 904/2357/20. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац 18). 
Так, суд першої інстанції зменшуючи розмір процентів в структурі заборгованості з відповідача на користь позивача послався на правову позицію, викладену у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 в якій викладено, що встановлений сторонами договору розмір процентів за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення у розмірі 2,5% є несправедливим у розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує принципи розумності та добросовісності.
З вказаними висновками апелянт не погоджується, оскільки відносини у ній не є релевантними із відносинами, які склалися між сторонами у цій справі. У вищезазначеній справі, як було встановлено судом, позичальник на виконання умов договору ще в перші місяці строку дії договору сплатив грошові кошти, що перевищували розмір тіла кредиту, натомість у цій справі ОСОБА_1 заборгованість за кредитом не погашала, що свідчить про фактичне ухилення відповідача від виконання взятих на себе договірних зобов`язань
Така поведінка боржника не може розцінюватися як добросовісна, а тому застосування положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у контексті зменшення розміру неустойки є безпідставним. На відміну від справи № 679/1103/23, де суд встановив істотну диспропорцію у взаємних правах та обов`язках сторін, що поставила споживача у явно невигідне становище, у даній справі відсутні ознаки зловживання кредитодавцем своїм становищем чи нав`язування несправедливих умов договору. Натомість підвищений розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання був прямо передбачений умовами договору, з якими відповідач погодився добровільно, усвідомлюючи наслідки їх невиконання.
Вказують, що встановлений сторонами розмір відповідальності не суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, а є наслідком договірної свободи сторін, гарантованої статті 627 ЦК України, та спрямований на стимулювання належного виконання зобов`язань. 
Зазначають, що предметом рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 було правове дослідження встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Предметом спору у справі № 490/7146/25 не є стягнення неустойки порядку ст. 549 ЦК України).
У вказаній справі відсутній предмет спору зі стягнення неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Зазначають, що згідно із частини 2 статті 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З урахуванням змін до Закону України «Про споживче кредитування», які набрали чинності з 24 грудня 2023 року, відсотки з 25 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року (120 днів перехідного періоду) мають нараховуватися в розмірі денної процентної ставки не більше 2,5 %, а з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року (наступні 120 днів перехідного періоду)- в розмірі денної процентної ставки не більше 1,5 %, з 21 серпня 2024 року по 04 березня 2025 року - в розмірі денної процентної ставки не більше 1%.
Враховуючи законодавчі обмеження щодо денної відсоткової ставки, розмір процентів склав би: за період із 19.03.2024 р. по 20.08.2024: 3500 грн * 154 дня * 1,5 % = 8085 грн.; За період із 21.08.2024 року по 04.03.2025 року: 3 500 грн. * 195 днів * 1 %. = 6825 грн.; Загальна заборгованість за період 19.03.24-04.03.2025 із процентів складає: 8 085+ 6825 = 14 910 грн.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалась.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жильцов В.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, противність рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за кредитним договором, просив про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідачка з 05 жовтня 2009 року перебуває на службі у Збройних Силах України, і на момент укладання кредитного договору №4484768 від 19 березня 2024 року також була чинним військовим. Оскільки відповідач не знала, про розгляд справи, вона не мала можливості повідомити суд про свій статут військовослужбовця.
Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду не нараховуються штрафні санкції, пеня і проценти за користування кредитом. А відтак неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору приписів вказаної норми права та правових висновків Верховного Суду свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині.
Апелянт зазначав, що відповідач не була повідомлена про заміну кредитора, а тому вона не набула обов`язку виконувати будь-які зобов`язання перед позивачем, а заявлені ним вимоги є передчасними, юридично необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню.
В апеляційній скарзі представник відповідача посилався також на те, що з урахуванням принципів пропорційності та справедливості, а також необхідності запобігання надмірному навантаженню на сторону, яка програла справу, вбачаються підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до розумної та співмірної суми, яка відповідатиме фактичним обставинам справи. За такого просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до економічно обґрунтованого рівня.
З врахуванням викладеного апелянт просив, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а подану ними апеляційну скаргу задовольнити.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Про дату та розгляду справи сторони повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жильцов В.В., підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ТОВ «Українські фінансові операції» залишити без задоволення.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та таке встановлено судом, що 19 березня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4484768 про надання споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 1.1 договору укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток «Credit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому, клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/ІКС товариства.
Згідно з пунктом 1.2 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 3500,00 грн. Періодичність платежів до зі сплати процентів - кожні 25 днів.
Відповідно до пункту 1.3 договору строк кредитування 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору.
Відповідно до п.1.4 договору тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 2,5% у день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору. Знижена процентна ставка становить 1,63% у день та застосовується на таких умовах. Якщо клієнт до 12 квітня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник програми лояльності отримає від кредитора індивідуальну знижку на стандартну проценту ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 133 839,05% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 63 732,11% річних (пункт 1.5 договору).
Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 34 125 грн; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 33 359,38 грн (пункт 1.6.2 договору).
Відповідно пункту 2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 .
Суму кредиту товариство перераховує протягом двох днів з моменту укладання договору.
Дата надання кредиту:19.03.2024 або 20.03. 2024 року.
За умовами підпункту 5.1.3 пункту 5.1 договору товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта, але з обов`язковим повідомленням клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення.
Відповідно до Додатку №1 до цього договору «Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит №4484768» (Графік платежів за договором), згідно з методикою Національного банку України, який містить розрахунок суми кредиту та процентів за користування кредитом із зазначенням термінів платежу за період з 19.03.2024 по 03.03.2025 року, де сума кредиту становить 33359,38 грн та включає в себе проценти за користування кредитом у розмірі 29859,38 грн, реальна річна процентна ставка становить 63732,11% річних. (т.1 а.с.108).
Такі ж положення щодо істотних умов договору містяться в Паспорті споживчого кредиту, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, номер пароля 27435 (т.1 а.с.111-115 ).
19 березня 2024 року ОСОБА_1 електронним підписом 58101 підписала кредитний договір №4484768 та додаток №1 до нього, 
Відповідно до листа ТОВ «Пейтек Україна» від 19.12.2024 року за №20241219-355 та відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 29.09.2025 року №20.1.0.0.0/7-250916/85013-БТ, ТОВ «Лінеура Україна» 19 березня 2024 року переказало на платіжну картку № НОМЕР_2 3500,00 грн, емітентом якої є ОСОБА_1 (т.1 а.с. 69)
25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» був укладений договір факторингу №25/11/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набув права грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
До договору факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року приєднані підписаний ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Лінеура Україна» та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року, витяг з реєстру боржників як додаток №1 до договору факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача по кредитному договору №4484768 від 19 березня 2024 року у розмірі 24704.81 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3499,00 грн, заборгованості за нарахованими процентами первісним кредитором у сумі 19455,81 грн, сум заборгованості за пенею, штрафом 1750 грн( т.1 а.с.44-45).
Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за 98 календарні днів з 26.11.2024 року по 03.03.2025 року нараховані проценти у розмірі 8572,55 грн ( т.1 а.с.31-33).
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором.
Сторонами рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII) вбачається , що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).
В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Такий договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.
Сторони вправі укласти кредитний договір у електронній формі шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Цей договір скріплюється електронним підписом сторін і прирівнюється до письмового договору.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір через вебсайт або мобільний додаток "Credit7», який підписаний сторонами електронним підписом. ОСОБА_1 підписала цей договір одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) 58101. 
Отже, ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, підстав і розміру комісії, прав та обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.
На виконання кредитного договору ТОВ « Лінеура Україна» перерахувало грошові кошти (3500 грн) на картковий рахунок ОСОБА_1 , про що свідчить лист ТОВ «Пейтек Україна» від 19 грудня 2024 року за №20241219-355 та виписка з особового рахунку відповідачки, надана АТ КБ «ПриватБанк» 29 вересня 2025 року.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, а тому з неї на користь позивача слід стягнути борг за цим договором. Апеляційна скарга відповідачки доводів щодо неукладання вказаного кредитного договору не містить.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається представник апелянта адвокат Жильцов В.В., не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. При цьому первісний кредитор вимог до ОСОБА_1 з приводу невиконання умов кредитного договору не пред`являв.
Суд першої інстанції, встановивши, що за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 , утворилася заборгованість внаслідок невиконання останньою його умов, а докази про те, що відповідачем погашалась заборгованість первісному кредитору до укладення договору факторингу за вказаним кредитним договором чи позивачеві відсутні, а також, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. 
За такого доводи апеляційної скарги представника відповідача - ОСОБА_2 про неповідомлення відповідачки про зміну кредитора є необґрунтованими та не впивають на висновок суду про стягнення боргу за кредитним договором.
Позивач, пред`являючи вимоги до відповідача, просив, крім тіла позики (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами .
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач, отримавши за Договором кредитні кошти, їх не повернув та передбачені проценти за користування коштами не сплатила, але враховуючи, що сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 28027,36 грн не є співрозмірною сумі кредиту у 3500,00 грн за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи зменшив розмір процентів за вказаними договорами до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів до 3500,00 грн. 
З врахуванням наведеного стягнув заборгованість за нарахованими відсотками на кредиту у розмірі 3500 грн.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком зважаючи на таке.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами частин 3, 4 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 1 ЦПК України).
Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник відповідача адвокат Жильцов В.В. вказував на помилковість висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 процентів за користування позивача, оскільки вона є військовослужбовцем і відповідно до вимог частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звільнена від сплати таких. На підтвердження зазначених обставин приєднав до апеляційної скарги копію довідки від 10 лютого №67, виданої в/ч НОМЕР_3 про проходження відповідачем військової служби, копію посвідчення офіцера серія НОМЕР_4 , видане ОСОБА_1 10 червня 2024 року та копію посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_5 , видане 09 вересня 2019 року. Не надання вказаних доказів мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України, то не мала можливості подати відзив на позовну заяву із зазначенням свого статусу.
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів виходить з того, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Як убачається зі змісту відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивач посилається на те, що апелянт помилково вважає, що на спірні відносини розповсюджуються положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки стосується виключно мобілізованих позичальників.
Згідно відміток у посвідчені офіцера серії НОМЕР_4 , виданого ОСОБА_1 10 червня 2024 року, остання призначена на посаду командира взводу зв`язку ТПУ роти зв`язку в/ч НОМЕР_6 , наказом від 27 квітня 2023 року. Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_1 на теперішній час перебуває на військовій службі по контракту у військовій частині НОМЕР_3 .
З урахуванням викладеного, а також того, що на день розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тому з урахуванням характеру її служби колегія суддів вважає, що неподання доказів до суду першої інстанції відбулося з поважних причин, а з огляду на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» факт проходження позичальником за кредитним договором військової служби має суттєве значення для правильного вирішення спору, є підстави для прийняття та оцінки фотокопії книжки офіцера і довідки військової частини апеляційним судом.
Згідно із пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції закону, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин укладання Договору 19 березня 2024 року) визначено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі №521/7927/16-ц.
Особливий період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (абзац тринадцятий частини першої статті 1 Закону України "Про оборону України").
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 1126-VII від 17.04.2014 року, в Україні оголошено проведення часткової мобілізації.
Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір між первісним кредитором та відповідачкою було укладено 19 березня 2024 року, відповідачка перебуває на військовій службі з 27 квітня 2023 року, проходить військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_3 на теперішній час, що підтверджується відповідними письмовими доказами.
Отже, на час укладання кредитного договору, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, відповідачка має статус військовослужбовця та на неї поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей", тобто, на переконання колегії суддів, у неї відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачкою надані всі належні документи на підтвердження наявності у нього пільг щодо нарахування процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей". Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
Проте, наявність у відповідача статусу, який надає їй право на звільнення від нарахування відсотків за користування кредитом, не звільняє її від відповідальності щодо погашення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3500,00 грн.
За такого рішення суду в силу положень пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України слід змінити, задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача 3500 грн. заборгованості за отриманим кредитом за Договором. 
Колегія суддів не приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що додатки до апеляційної скарги відповідачки не містять доказів перебування позичальника на службі за мобілізацією, оскільки це суперечить наведеним вище відміткам у посвідчені офіцера та довідки, та не спростована позивачем в установленому законом порядку. Інші доводи відзиву позивача апеляційний суд приймає.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам з врахуванням змін до Закону України «Про споживче кредитування» щодо застосування розміру денної процентної ставки, які набрали чинності 24 грудня 2023 року не заслуговують на увагу. А відтак апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з відповідачки на користь позивача компенсації вартості витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина 1 статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині 4 статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини 1 статті 1, частин 3 та 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
З матеріалів цивільної справи, яка розглядається, вбачається, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: копію договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року, який укладений між ТОВ «Українські Фінансові Операції» та адвокатом Дідух Є.О., акт №4484768 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 20.07.2025 року на суму 10000 грн, заявка №4484768 від 21.04.2025 року на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5972/10 адвоката Дідух Є.О.
Відповідачка у апеляційній скарзі зазначала, що спір у справі не визначався підвищеною складністю предмету спору, стягнення незначної суми заборгованості, розгляд справи без проведення судових засідань в спрощеному проваджені без виклику сторін не вимагає збору значного обсягу доказів чи підготовки складної правової позиції, розмір витрат на правничу допомогу стягнутий судом фактично становить 85% від фактичної заборгованості, що свідчить про явну неспівмірність із предметом спору та результатами розгляду. За такого просила про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до розумної та співмірної суми, яка відповідатиме фактичним обставинам справи. 
Суд першої інстанції, вважаючи заявлену до стягнення представником позивача суму витрат на правничу допомогу 10000 грн вважав неспівною від стягненої суми 7000 грн, а відтак дійшов висновку про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачки до 3000 грн.
В апеляційній скарзі представник позивача не наводить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині визначення судом першої інстанції розміру судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що заявлена позивачем сума вартості послуг адвоката 10000 грн. не є співмірною зі складністю справи, оскільки спір, який розглядався, не є складним, судова практика розгляду подібних справ є сталою, обсягом робіт, з урахуванням, зокрема змісту позовної заяви, не є значним.
З врахуванням вимог статті 141 ЦПК України та часткового задоволення позову - на 11% апеляційний суд вважає, що на користь позивача з відповідачки слід стягнути 1100 грн. витрат на професійну правничу допомогу (10000х11%).
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом змінено, позовні вимоги задоволені частково (на 11% від заявлених вимог), є підстави для розподілу судових витрат пропорційно задоволених вимог.
Так, за подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. судового збору, тому відповідач має компенсувати 268 грн. 92 коп. (2422х11%) судового збору.
Відповідач при поданні апеляційної скарги сплатив 3633 грн. 60 коп. судового збору, тому вона має право на компенсацію позивачем 1816 грн.80 коп. 
Тому з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України остаточно в порядку розподілу судових витрат з позивача на користь відповідача слід стягнути 1547 грн.88 коп.(1816.80-268.92).
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права безпідставно задовольнив позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості про процентам за кредитним договором від 19 березня 2024 року, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жильцов В.В. в оскаржуваній частині підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, залишивши без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Українські фінансові операції».
Згідно з частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення - 20 березня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Жильцовим Володимиром Володимировичем, задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками у розмірі 3 500 грн скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення.
У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 3 500 грн відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»  заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №4484768 від 19 березня 2024 року у розмірі 3500 грн.
Рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 1100 грн судових витрат на правничу допомогу.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1  1547 грн.88 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий        Ж.М. Яворська

Судді         Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.