ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
31 березня 2026 року
м. Харків
справа № 643/7735/25
провадження № 22-ц/818/1349/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Смелянець К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Габор Вікторії Володимирівни на заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2025 року, під головуванням судді Власенка М. В.,-
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 184 087,56 грн та судових витрат. 
Заочним рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2025 року позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість загальною сумою 184087,56 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 19899,99 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих процентів первісним кредитором - 117920,07 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ Українські фінансові операції» за 93 календарних днів 46267,5 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Габор Вікторії Володимирівни подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішенням, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 
Зазначає, що рішення суду є таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, що мають значення для вирішення справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Звертає увагу на те, що на підтвердження переходу до позивача права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №4263271 від 01.01.2024 року, представником позивача долучено до матеріалів справи Договір факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року та витяг з реєстру боржників від 23.09.2024 року. Однак в порушення правил оцінки доказів, місцевий суд не звернув увагу на той факт, що долучений до позову витяг з реєстру боржників не засвідчений всіма сторонами Договору факторингу №23/09/2024. Вказаний витяг не містить підпису уповноважена представника ТОВ «Лінеура Україна». А отже виникають сумніви щодо погодженням між сторонами умов відступлення права вимоги щодо боржниці ОСОБА_1 . При визначені суми заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , місцевим судом не враховані та фактично проігноровані норми Закону України «Про споживче кредитування». Також при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, відповідачка вважає доцільним зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн до 1 000,00 грн. При цьому, також звертає увагу суду, що позивачем не додано платіжної інструкції чи іншого фінансового документу, який би підтверджував сплату ТОВ «Українські фінансові операції» витрат за надання професійної правничої допомоги за договором №01/08/2024-А від 01.08.2024 року. Що свідчить про недоведення позивачем факту понесення витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Українські фінансові операції» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України – в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Подані позивачем документи підтверджують укладення відповідачем договору позики та отримання коштів. Розрахунки підтверджують існування заборгованості, викладеної в позовних вимогах. Наданий договір відступлення прав вимоги підтверджує перехід всіх прав грошової вимоги, які належали первісному кредитору за договором № 4263271 від 01.01.2024 року до позивача у справі. Відповідач не довів належного виконання зобов`язань за кредитним договором, розрахунок заборгованості не спростував, відзив на позов не надав. Ураховуючи вищенаведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору, на час ухвалення рішення позивачеві за відступлення права вимоги борг не сплатив, за таких обставин вимоги позивача обґрунтовані та наявні законні підстави для їх задоволення. Крім того, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року, заявку № 4263271 на виконання доручення від 24.02.2025 року, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 24.03.2025 року, рахунок на оплату. Відповідачкою клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката на адресу суду не подано. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає в повній мірі. 
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.01.2024 року між ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Лінеура Україна» в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «37685» Договір № 4263271 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Відповідно до п. 1.2. тип кредиту – кредит, сума кредиту складає 19900 грн. 
Згідно п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 01.01.2024 року по 25.12.2024 року. 
Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів.
ТОВ «Лінеура Україна» на виконання умов Договору № 4263271, виконав свої зобов`язання, зокрема передав Відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 19900,00 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Відповідача № НОМЕР_1 , за посередництвом платіжної установи.
Зарахування кредитних коштів на платіжну карту Відповідача відбулось через платіжну систему, на підставі укладеного Договору № РК-П-19/03-01 про переказ коштів від 12.03.2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ».
Факт перерахування грошових коштів 01.01.2024 року у сумі 19900,00 грн. 
Так, відповідно до п. 1.4.1. договору стандартна процентна ставка за кредитом:– 2,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору.
ТОВ «Лінеура Україна» зробило переказ коштів на платіжну картку відповідача, що також підтверджується наданою суду інформацією від АТ КБ «ПриватБанк».
23.09.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу № 23/09/2024, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб – боржників, в тому числі за договором № 4263271 від 01.01.2024 року. 
Загальний розмір заборгованості за договором № 4263271 про надання коштів на умовах споживчого кредиту складає 184087,56 грн, яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту – 19899,99 грн, нарахованих процентів первісним кредитором – 117 920,07 грн, нарахованих процентів ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 93 календарних днів 46267,5 грн.
В обґрунтування позовних вимог Товариством зазначено, що 01.01.2024 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Лінеура Україна» в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «37685» Договір № 4263271 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого: тип кредиту – кредит, сума кредиту складає 19900 грн, строк кредиту 360 днів з 01.01.2024 року по 25.12.2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Згідно умов договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит ОСОБА_1 у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_1 , яку Відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит в сумі 19900 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 . За Договором № 4263271 від 01.01.2024 року у період з 01.01.2024 року по 23.09.2024 року включно Відповідачем здійснено оплати на рахунок Первісного кредитора в розмірі 134,47 грн. Боржник не надавав своєчасно товариству грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим утворилась зазначена заборгованість. Щодо нарахування процентів, позивач зазначає, що у період з дати укладання Договору, а саме: з 01.01.2024 року по 23.09.2024 року (Дата укладання Договору факторингу), у Відповідача перед Первісним кредитором утворилась заборгованість за нарахованими процентами за користування грошовими коштами у межах погодженого строку дії Договору у розмірі 117 920,07 грн. Відповідно до умов п. 1.3 Договору № 4263271 строк кредиту 360 днів: з 01.01.2024 року по 25.12.2024 року. Станом на дату укладання Договору факторингу від 23.09.2024 року №23/09/2024, строк дії Договору № 4263271 від 01.01.2024 року не закінчився. В межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» у період з 24.09.2024 року по 25.12.2024 року (93 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 46267,5 грн. Нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту – процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором. Право вимоги за договором позики № 4263271 перейшло від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції» згідно умов договору факторингу № 23/09/2024, укладеного між цими товариствами.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 Закону України “Про електронну комерцію” визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Нормами частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг упродовж певного часу, а саме - упродовж строку кредитування, визначеному в кредитному договорі.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Так, відповідно до п. 1.4.1. договору стандартна процентна ставка за кредитом:– 2,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору.
Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач, всупереч викладеним у кредитному договорі умовам, в установлені терміни не повернув належні до сплати грошові суми, тим самим порушив встановлений графік обов`язкових платежів.
ТОВ “ Українські фінансові операції ”, заявляючи позов про стягнення кредитної заборгованості, просило у тому числі, крім заборгованості за неповернутим кредитом та комісії, стягнути складову його повної вартості, зокрема й заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
Матеріалами справи підтверджується, що у підписаному позичальником договорі визначені тип та розмір процентних ставок плати за користування кредитом: – 2,50 % в день.
Колегія суддів, перевіряючи розрахунок процентів, наданий позивачем, за кредитним договором не може погодитися з його правильністю, з огляду на таке.
22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24.12.2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22.04.2024 року - денна ставка не більше 1,5%, - з 20.08.2024 року - денна ставка не більше 1%.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Керуючись вимогами Закону та з урахуванням того факту, що Товариством надано розрахунок заборгованості, колегія суддів, провівши власний розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом ОСОБА_1 , зазначає наступне.
З матеріалів справи убачається, що відповідач отримав кредитні кошти 01.01.2024 року у розмірі 19 900,00 грн.
Жодного погашення заборгованості по кредитному договору відповідачем не проводилось.
Кредитний договір укладено з 01.01.2024 року по 25.12.2024 року.
Відповідно до вимог кредитного договору відсоткова ставка складає 2,5% на день.
З матеріалів справи вбачається, та не заперечується позивачем, що відсотки нараховувались відповідно до умов кредитного договору 2,5%.
Виходячи з вимог Закону, починаючи за період з 01.01.2024 року по 21.04.2024 року розмір процентів становить 55 720,00 грн (112 днів х 2,5% х 19 900,00 грн).
За період з 22.04.2024 року по 19.08.2024 року розмір процентів становить 35 820,00 грн (120 днів х 1,5% х 19 900,00 грн).
За період з 20.08.2024 року по 25.12.2024 року розмір процентів становить 25 472,00 грн (128 днів х 1,0% х 19 900,00 грн).
Виходячи з вищевикладеного, заборгованості по відсоткам становить 117 012,00 грн.
Таким чином, оскільки відповідачем не було належним чином виконано умови кредитного договору та не спростовано будь-якими доказами правильність розрахунку заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів вважає, що заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає стягненню в розмірі 117 012,00 грн. Тому рішення суду підлягає зміні.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення процентів за користування кредитом дійшов правильного висновку про задоволення позову, проте не врахував зазначених вимог закону та припустився помилки у розрахунку процентів.
Таким чином стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у зазначеному розмірі 136 912,00 грн (19 900,00 грн-тіло кредиту та 117 012,00 грн -відсотки).
Щодо посилання апелянта на той факт, що позивачем не підтверджено переходу права вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції», судова колегія зазначає наступне.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
23.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір відступлення права вимоги № 23/09/2024, відповідно до умов якого кредитор відступає новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права грошової вимоги до боржників за кредитним договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (Портфель заборгованості).
До позовної заяви було надано належним чином посвідчені копії документів, що підтверджує факт переходу права симоги: договір факторингу від 23.09.2024 року із додатками, витяг з реєстру боржників, платіжна інструкція № 43 від 30.09.2024 року про переказ коштів на підтвердження викупу портфелю за договором факторингу від23.09.2024 року № 23/09/2024.
Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця, на підставі укладеного договору, а тому до ТОВ «Українські фінансові операції», перейшло право вимоги кредитного договору від 01.01.2024 року за № 4263271, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів переходу права вимоги суперечать наявним у справі доказам.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що в позовній заяві ТОВ «Українські фінансові операції» зазначало, що вони понесли у зв`язку із пред`явленням даного позову судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, які просять стягнути з відповідача.
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До суду першої інстанції позивач надав копію договору про надання правової допомоги договір № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року, заявку № 4263271 на виконання доручення від 24.02.2025 року, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 24.03.2025 року, рахунок на оплату.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
У апеляційній скарзі представником відповідача подано заяву про зменшення витрат на правову допомогу до 1 000 грн.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатським об`єднанням роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені ТОВ «Українські фінансові операції» витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 000 грн є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 184 087,56 грн, тобто у справі незначної складності, з огляду на ціну позову, а тому, підготовка документів для звернення до суду у рамках даної справи в суді першої інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення вимог ТОВ «Українські фінансові операції» про стягнення з ОСОБА_1 понесених позивачем підчас подачі позову витрат на правову допомогу.
Враховуючи характер виконаної адвокатами робіт, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням заяви відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем під час подачі позову.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З приводу розподілу судових витрат у вигляді судового збору, судова колегія зазначає наступне.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягають частковому задоволенню, а саме: на 74,37 % (з 184 087,56 грн на 136912,00 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1801,54 грн (74,37% від 2 422,40 грн.).
Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 25,63 %, тому з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 745,03 грн (25,63% від 2 906,88 грн).
Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» слід стягнути судовий збір у розмірі 1 056,51 грн. (1801,54 грн -745,03 грн).
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Судова колегія приходить до висновку, що рішення підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.367,368, ст.374, ст.ст.376,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Габор Вікторії Володимирівни - задовольнити частково.
Заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2025 року- змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором у розмірі 136 912,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судовий збір у розмірі 1 056,51 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:  О.В. Маміна
Судді:  Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова