Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року Справа№200/8597/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ЄДРПОУ 26288796), Державної судової адміністрації України (00020, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ЄДРПОУ 26255795) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06.11.2025 року ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі – Відповідач 1, ТУ ДСА України), Державної судової адміністрації України (далі – Відповідач 2, ДСА України), в якому просить суд:
визнати протиправними бездіяльність Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо невиконання п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення);
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державну судову адміністрацію України виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплатити їй суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення;
зобов`язати відповідачів подати звіт про виконання рішення постановленого в цій справі в строки, передбачені абзацом 3 ч.5 ст.382 КАС України.
Позивачем було надано квитанцію № 2061-9542-5692-8122 від 06.11.2025 року про сплату судового збору у розмірі 1937,92 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2024 року № 3193/0/15-24, її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади за підпунктом «д» пункту 1, пунктом 15 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». На підставі вищевказаного рішення, Вищою радою правосуддя було прийнято рішення №3502/0/15-24 від 03.12.2024, яким позивача було звільнено з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. 06.12.2024 року в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області був виданий наказ № 27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату». Велика Палата Верховного Суду перевіряючи законність рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, постановою від 17.04.2025 у справі №990SCGC/27/24 (провадження № 11-283сап24) скасувала рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2024 № 3193/0/15-24. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.07.2025 року у справі №990/405/24 (адміністративне провадження № П/990/405/24) визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя №3502/0/15-24 від 03.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України через відсутність (скасування) підстави його прийняття. На підставі вказаного рішення Верховного Суду від 14.07.2025 року у справі №990/405/24 та заяви позивача, 25 серпня 2025 року в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області був виданий наказ № 08-кг «Про поновлення на роботі судді Здоровиці О.В.».
Проте, станом на 12.09.2025 року, на рахунок позивача, суддівська винагорода, яку ТУ ДСА в Донецькій області зобов`язано було нарахувати та виплатити відповідно до п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, не надходила.
У зв`язку з наведеним, 15.09.2025 року позивач письмово звернулась до начальника ТУ ДСА в Донецькій області щодо вказаного питання і просила виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплати суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення з посади судді), а також повідомити причини невиконання вказаного наказу до часу звернення з цією заявою. 03.10.2025 року з аналогічною заявою позивач звернулася до ДСА України.
22.10.2025 року на електронну адресу позивача надійшов лист т.в.о голови ДСА України № 32440-25-2429/25 від 22.10.2025 року зі змісту якого вбачається, що ДСА України не має наміру виконувати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплачувати їй суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного усунення від професійної діяльності судді), оскільки вважає, що для такого нарахування та виплати суддівської винагороди потрібно судове рішення. 28.10.2025 року на електронну адресу також надійшов лист начальника ТУ ДСА в Донецькій області № 05-1271/25, який за змістом є аналогічним змісту листа т.в.о голови ДСА України. Вважаючи дії відповідачів протиправними позивач звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без руху. 
12.11.2025 року позивачем на виконання вимог ухвали суду від 11 листопада 2025 року було надано уточнену позовну заяву.
Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області наказ в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року.
21.11.2025 року представником Відповідача 2 було надано відзив на позовну заяву, в якому представником зокрема було зазначено, що відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Разом з тим, у частині третій цієї статті визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Частиною десятою статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. У постанові Верховного Суду від 11 червня 2024 року по справі № 380/2696/21 адміністративне провадження № К/990/38649/23 зазначено: «Верховний Суд звертає особливу увагу, що 22 листопада 2021 року набуло статусу остаточного рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України» (заява № 11423/19). У вказаному рішення Європейський суд фактично зазначив про перебування судді у трудових правовідносинах із державою, а не з конкретним судом, у якому він здійснює правосуддя. Судді перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або припинення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим, відповідних виплат. Позивач працювала та працює на посаді судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області. Державна судова адміністрація України не наділена правами роботодавця, визначених Кодексом законів про працю України стосовно суддів та не є роботодавцем для суддів в розумінні КЗпП України.
У контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 13 травня 2022 року у справі № 160/170/20 виклав правову позицію, згідно якої суддя, який фактично не здійснює правосуддя не має права на надбавку за вислугу років, навіть попри те, що не від його волі залежать підстави нездійснення своїх повноважень (як то незаконне звільнення з посади). Також Верховний Суд вказав, що посадовий оклад судді складається з базового розміру посадового окладу судді та застосованого до нього відповідного регіонального коефіцієнту. З наведеного вбачається, що застосування зазначеного регіонального коефіцієнта до посадового окладу безпосередньо пов`язується законодавцем із розташуванням суду, в якому суддя здійснює судочинство (тобто від кількості населення відповідного населеного пункту), а також із фактом здійснення суддею правосуддя у відповідному суді. Тому, застосування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, не передбачено Законом № 1402-VIII». Так, Верховний Суд зробив висновок у постанові від 11 червня 2024 року № 380/2696/21, що суддя, який не здійснює судочинство (не від його волі залежать підстави нездійснення своїх повноважень) не має право на надбавку (доплати) за вислугу років та на застосування регіонального коефіцієнту.
Отже, у разі задоволення позовних вимог Позивача суму коштів, що підлягає стягненню з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя" необхідно розрахувати з розміру посадового окладу встановленого на 2024-2025 роки без доплат.
24.11.2025 року позивачем було надано відповідь на відзив, в якій позивач заперечувала проти доводів викладених Відповідачем 2 у відзиві та зокрема зазначила, що вказані аргументи ДСА України жодним чином не дають розуміння того чому ж відповідач вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню. ДСА України в своєму відзиві не навела жодних чітких та переконливих доводів, які б свідчили про те, що виконати наказ в.о.голови суду від 25.08.2025 року є неможливим. Таким чином, відзив ДСА України є необгрунтованим та безпідставним. В той же час, слід зазначити, що згідно норм частин 3, 4 статті 148 Закону №1402 VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком, зокрема у цілому щодо апеляційних, окружних адміністративних, господарських та місцевих судів. Видатки судів всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (частини 5, 6 статті 148 Закону №1402-VIII). Частиною 7 статі 148 цього Закону №1402-VIII встановлено, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році. Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону №1402-VIII). Отже, з урахуванням наведеного, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Апеляційні, окружні адміністративні, господарські суди чи ТУ ДСА України, як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснюють свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.
27.11.2025 року представником Відповідача 1 було надано відзив на позовну заяву, в якому представником зокрема було зазначено, що пунктом 5 вказаного Наказу визначено відділу планово-фінансової діяльності бухгалтерського обліку та звітності Територіального управління ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06.12.2024 по 24.08.2025 з урахуванням належних доплат у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Однак покладання на територіальне управління обов`язку щодо виплати суддівської винагороди за наказом голови суду є, на їх думку, протиправним і неприпустимим. Тому ця обставина може свідчити про те, що пункт 5 Наказу видано з перевищенням адміністративних повноважень, наданих голові місцевого суду. У зв`язку з невідповідністю Наказу чинному законодавству в цій частині та незгодою з необхідністю нарахування та виплати суддівської винагороди за вказаний період, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області залишило Наказ в цій частині без виконання та листом від 20.10.2025 №05 1232/25 повідомило суд про необхідність його приведення у відповідність до закону. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи орган, який розглядує трудовий спір, приймає одночасно з прийняттям рішення про поновлення працівника на роботі. Між тим рішенням Верховного Суду від 14.07.2025 у справі №990/405/24, яким визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 03.12.2024 №3502/0/15-24, питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішено. Формою оплати професійної діяльності суддів є виплата суддівської винагороди, що проводиться за виконання професійних обов`язків особою, що має відповідний статус. В період з дати звільнення позивача до дати винесення наказу в. о. голови суду про його «поновлення на роботі», такий статус у нього був відсутній і права виконання професійних обов`язків він не мав, тому підстави для будь-яких нарахувань та виплат за цей час відсутні. Виконання трудових функцій судді (як працівника) нерозривно пов`язано із набуттям і припиненням особливого статусу, який в свою чергу є підставою, що надає право на виконання таких функцій, а тому поняття вимушеного прогулу не може бути застосовано до професійних суддів. Рішення Вищої ради правосуддя від 03.12.2024 №3502/0/15-24, на підставі якого суддю ОСОБА_1 звільнено, визнано протиправним і скасовано, воно від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, які б надавали підстави для голови суду видавати подібні накази. Ба більше, пункт 5 Наказу, виданого на підставі рішення Верховного Суду від 14.07.2025 у справі №990/405/24, на який позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, в теперішній час оскаржено до Донецького окружного адміністративного суд з мотивів невідповідності вимогам діючого законодавства.
01.12.2025 року позивачем було надано відповідь на відзив, в якій позивач заперечувала проти доводів викладених Відповідачем 1 у відзиві та зокрема зазначила, що виходячи із конституційної гарантії захисту особи від незаконного звільнення, зважаючи на скасування судом рішення ВРП про моє звільнення з посади судді і відсутність у законодавстві вимоги повторного прийняття рішення про призначення на посаду судді або поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді, а також, беручи до уваги повноваження голови місцевого суду, саме наказ голови суду є тим документом, яким могли бути поновлені всі порушені мої права, свободи і інтереси внаслідок незаконного звільнення з посади, в тому числі і право на отримання суддівської винагороди за час незаконного звільнення з посади судді. Враховуючи наведене, доводи відповідача у відзиві не можуть братися судом до уваги, оскільки вони не грунтуються на вимогах діючого законодавства. Крім того не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що на теперішній час ним в судовому порядку оскаржується п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 06.12.2024 по 24.08.2025 року, оскільки ці обставини жодним належним та допустимим доказом відповідачем не підтверджуються.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року клопотання представника Відповідача 1 про зупинення провадження у справі 200/8597/25 – задоволено.
Провадження у справі № 200/8597/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - зупинено до набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі № 200/8831/25 про визнання протиправним та скасування пункту 5 розпорядчої частини наказу в. о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2025 №08 гк.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 7 січня 2026 року у справі № 200/8597/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без змін. Повний текст постанови складений 25 лютого 2026 року.
01.04.2026 року від позивача надійшло клопотання в якому вона просила поновити провадження у справі № 200/8597/25 за позовом ОСОБА_1 до ДСА України, ТУ ДСА України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року поновлено провадження в адміністративній справі № 200/8597/25 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), Указом Президента України від 23 квітня 2008 року № 392/2008, призначена на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років.
Постановою Верховної Ради України від 16 травня 2013 року № 246-VIІ обрана на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області безстроково.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2024 року № 3193/0/15-24 «Про скасування частково рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 липня 2024 року № 2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалення нового рішення», було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади за підпунктом «д» пункту 1, пунктом 15 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
На підставі вищевказаного рішення, Вищою радою правосуддя було прийнято рішення №3502/0/15-24 від 03.12.2024, яким Позивача було звільнено з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
06.12.2024 року в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області був виданий наказ № 27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату» яким Позивач була відрахована зі штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку із звільненням на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2025 року у справі № 990SCGC/27/24 скарги ОСОБА_1 та її представника – адвоката Кравця Ростислава Юрійовича задоволені.
Рішення Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2024 року № 3193/0/15-24 «Про скасування частково рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 липня 2024 року № 2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалення нового рішення» скасовано.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.07.2025 року у справі №990/405/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №3502/0/15-24 від 03.12.2024 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя №3502/0/15-24 від 03.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
22.08.2025 року Позивач звернулася до в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою про поновлення її на посаді судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області.
Наказом в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2025 року № 08-кг «Про поновлення на роботі судді Здоровиці О.В.» зокрема було:
Скасовано наказ від 06 грудня 2024 року №27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату».
Зараховано ОСОБА_1 до штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області з 6 грудня 2024 року.
Вважати ОСОБА_1 такою, що приступила до виконання обов`язків судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області з 25 серпня 2025 року.
Також відповідно до п.5 наказу було зобов`язано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду з урахуванням належних доплат та надбавок за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 у розмірі, передбаченому вимогами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.
15.09.2025 року Позивач письмово звернулась до начальника ТУ ДСА в Донецькій області щодо вказаного питання і просила виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплати мені суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення з посади судді), а також повідомити причини невиконання вказаного наказу до часу звернення з цією заявою
17.09.2025 року начальник ТУ ДСА України в Донецькій області звернувся з листом до т.в.о Голови ДСА України, в якому просив надати рекомендації щодо можливості нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 з доплатами до посадового окладу, передбаченими діючим законодавством, на підставі наказу від 25.08.2025 №08-кг.
03.10.2025 року Позивач письмово звернулась до ДСА України з питання нарахування та виплати суддівської винагороди і просила виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплати мені суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного усунення від професійної діяльності судді).
ДСА України листом від 22.10.2025 року № 32440-25-2429/25 на звернення від 03.10.2025 року Позивачу зокрема було повідомлено, що Верховний Суд у справі № 990/156/23 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень зазначив, що згідно з частинами першою, другою статті 235 Кодексу законів про працю України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже обов`язок виплатити працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи виникає на підставі відповідного рішення органу, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі. Саме з наявністю такого рішення закон пов`язує виникнення юридичних (правових) підстав для виплати незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи й, відповідно, виникнення такого обов`язку у роботодавця.
Положеннями статей 148 і 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до положень статті 23 Кодексу будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Абзац перший частини першої статті 48 Кодексу визначає, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.
Ураховуючи викладене, питання щодо здійснення нарахування і виплати суддівської винагороди за період з 06.12.2024 по 24.08.2025 може бути вирішено в судовому порядку.
20.10.2025 року ТУ ДСА України в Донецькій області надіслало лист № 05-1232/25-вих. до в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області, в якому зокрема зазначило, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже підставою для виплати середнього заробітку в разі поновлення на посаді працівника є відповідне судове рішення. Між тим рішенням Верховного Суду від 14.07.2025 у справі № 990/405/25 питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось. Таким чином в теперішній час немає правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 06.12.2024 по 24.08.2025. Враховуючи викладене, територіальне управління залишає пункт 5 наказу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2025 року №08-кг без виконання та пропонує привести його у відповідність до вимог діючого законодавства.
28.10.2025 року ТУ ДСА України в Донецькій області надіслало Позивачу лист № 05-1271/25-вих. на звернення від 15.09.2025 року, яке є аналогічним за змістом листа від 20.10.2025 року № 05-1232/25-вих.
Незгода позивача з бездіяльністю відповідачів стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує всім право на працю і на захист від незаконного звільнення.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Як зазначено в цьому Рішенні, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25.11.1997 № 6-зп сформулював правову позицію, згідно з якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Відповідно до вимог частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголосила "право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих Конституцією або законом". Це право також закріплене у статті 55 Конституції України і має застосовуватися системно, оскільки судовий захист гарантований як національними, так і міжнародними судовими установами.
Спеціальним законом, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - "Закон №1401-VIII").
Згідно з пункту 1 частини п`ятої статті 48 Закону №1401-VIII незалежність судді забезпечується, з-поміж іншого, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення і припинення повноважень.
30.09.2016 набрав чинності Закон №1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 05.01.2017 набрав чинності Закон України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 № 1798-VIII (далі - "Закон № 1798-VIII"), який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону) в Україні діє Вища рада правосуддя, яка вносить подання про призначення судді на посаду, ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
На підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 3 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" до повноважень Вищої ради правосуддя входить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VII (далі - Закон № 1402-VIII) голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.
Згідно частиною другою статті 24 Закону № 1402-VIII голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.
Таким чином, з огляду на статтю 24 Закону № 1402-VIII, видача головою суду відповідного наказу на підставі рішення суду про зарахування судді на посаду є не правом голови суду, а є його обов`язком.
При цьому, що голова суду на зміст такого наказу не може жодним чином впливати, а судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючі свої посадові обов`язки, та у таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається лише обов`язок оформити ці відносини.
Вказане узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 420/6392/18.
Як встановлено судом 06.12.2024 року в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області був виданий наказ № 27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату» яким Позивач була відрахована зі штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку із звільненням на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2025 року у справі № 990SCGC/27/24 Рішення Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2024 року № 3193/0/15-24 «Про скасування частково рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 липня 2024 року № 2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалення нового рішення» скасовано.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.07.2025 року у справі №990/405/24 було визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя №3502/0/15-24 від 03.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Наказом в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2025 року № 08-кг «Про поновлення на роботі судді Здоровиці О.В.» зокрема було:
Скасовано наказ від 06 грудня 2024 року №27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату». Зараховано ОСОБА_1 до штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області з 6 грудня 2024 року. Вважати ОСОБА_1 такою, що приступила до виконання обов`язків судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області з 25 серпня 2025 року. Також відповідно до п.5 наказу було зобов`язано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду з урахуванням належних доплат та надбавок за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 у розмірі, передбаченому вимогами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.
15.09.2025 року та 03.10.2025 року Позивач письмово звернулась до начальника ТУ ДСА в Донецькій області та ДСА України з питання нарахування та виплати суддівської винагороди і просила виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплати мені суддівську винагороду за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного усунення від професійної діяльності судді), а також повідомити причини невиконання вказаного наказу до часу звернення з цією заявою.
ДСА України листом від 22.10.2025 року № 32440-25-2429/25 на звернення від 03.10.2025 року Позивачу зокрема було повідомлено, що питання щодо здійснення нарахування і виплати Вам суддівської винагороди за період з 06.12.2024 по 24.08.2025 може бути вирішено в судовому порядку.
20.10.2025 року ТУ ДСА України в Донецькій області надіслало лист № 05-1232/25-вих. до в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області, в якому зокрема зазначило, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже підставою для виплати середнього заробітку в разі поновлення на посаді працівника є відповідне судове рішення. Між тим рішенням Верховного Суду від 14.07.2025 у справі № 990/405/25 питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось. Таким чином в теперішній час немає правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 06.12.2024 по 24.08.2025. Враховуючи викладене, територіальне управління залишає пункт 5 наказу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2025 року №08-кг без виконання та пропонує привести його у відповідність до вимог діючого законодавства.
Так, згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України Про оплату праці, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
У статті 12 Закону України "Про оплату праці" закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.
У Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Відтак, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Згідно з частиною першою статті 135 Закону "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
У той же час, спеціальним Законом не врегульовано питання виплати суддівської винагороди (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу.
Таким чином, за загальним правилом, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, застосуванню підлягають положення загального законодавства, зокрема норми трудового законодавства.
Частиною першою статті 4 Закону "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина 2 статті 4).
За частиною другою статті 135 Закону "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини 3 статті 135 Закону "Про судоустрій і статус суддів" (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
У правовій позиції Верховного Суду у справі № 380/2696/21 адміністративне провадження № К/990/38649/23 від 11.06.2024 зазначено наступне:
"При обрахунку належної до виплати особі суддівської винагороди за час фактичного вимушеного прогулу, суд першої інстанції застосував положення Порядку №100. З таких підходом Верховний Суд не погоджується і ось чому. Як вже було зазначено вище, до спірних правовідносин застосовується підхід, згідно якого суддя безперервно (безстроково) перебуває у трудових правовідносинах із Державою з огляду на специфічну правову природу його статусу, порядку обрання тощо.
Скасування правової підстави для звільнення судді автоматично відновлює його статус. Тому, належний спосіб захисту порушеного права такого судді буде полягати не у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а у виплаті суддівської винагороди, за час нездійснення ним повноважень судді з підстав його незаконного звільнення. Ця теза відповідає сказаному щодо відсутності необхідності поновлювати незаконно звільненого суддю на посаді після відновлення його статусу судді. Своєю чергою механізм стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно положень КЗпП України, пов`язується саме із поновленням працівника на посаді. Такий підхід до визначення роду спірних правовідносин у цьому аспекті розкриває і підсилює положення Конституції України і Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де визначено, що лише цей Закон регулює питання оплати праці суддів."
При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до частин 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
У контексті цього питання варто зауважити, що суддя, який фактично не здійснює правосуддя не має права на надбавку за вислугу років, навіть попри те, що не від його волі залежать підстави нездійснення своїх повноважень (як то незаконне звільнення з посади).
До аналогічного висновку доходить суд і у аспекті включення до сум обрахунку надбавок за перебування на адміністративній посаді, за науковий ступінь та за доступ до державної таємниці.
Окрім зазначеного, суд зауважує, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 135 вказаного Закону, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб (частина 4 статті 135 Закону).
Посадовий оклад судді складається з базового розміру посадового окладу судді та застосованого до нього відповідного регіонального коефіцієнту.
З наведеного вбачається, що застосування зазначеного регіонального коефіцієнта до посадового окладу безпосередньо пов`язується законодавцем із розташуванням суду, в якому суддя здійснює судочинство (тобто від кількості населення відповідного населеного пункту), а також із фактом здійснення суддею правосуддя у відповідному суді.
Тому, застосування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, не передбачено Законом № 1402-VIII.
Аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №804/3609/18, від 21 квітня 2021 року у справі №280/3954/19, від 13 травня 2022 року у справі №160/170/20, від 11 червня 2024 року у справі № 380/2696/21.
Таким чином за час не здійснення Позивачем правосуддя з 06.12.2024 року по 24.08.2025 року Позивач має право на отримання лише посадового окладу без отримання доплат.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачці має бути нарахована та виплачена суддівська винагорода за час вимушеного прогулу з 06.12.2024 року по 24.08.2025 року відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Визначаючись щодо органу, якому належить обов`язок з нарахування та виплати зазначеної суддівської винагороди в дослідженому випадку, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частин першої та другої статті 148 Закону Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону "Про судоустрій і статус суддів" функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Згідно норм ч. 4 статті 148 Закону "Про судоустрій і статус суддів", функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідно до статті 149 Закону "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Згідно з частиною першою статті 151 Закону "Про судоустрій і статус суддів" ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Відповідно до частини першої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Частиною другою статті 22 Бюджетного кодексу України визначено вичерпний перелік головних розпорядників бюджетних коштів, до якого згідно з пунктом 1 цієї частини належать за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - зокрема, Державна судова адміністрація України.
За змістом пункту 2 та 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджене Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.
ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів (п. 2 Положення).
П.3 Положення передбачено, що ТУ ДСА України є територіальними органами ДСА України.
Приписи частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України передбачають, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23, частини першої статті 51 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України на підставі відповідного наказу голови суду.
Із урахуванням статусу ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 (справа № 280/788/19) дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі "щодо розміру суддівської винагороди" яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.
При цьому відповідно до п. 3 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 10.05.2023 № 229) основним завданням територіального управління є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих судів, крім господарських та адміністративних (далі - суди), з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів і забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.
Відтак у ТУ ДСА виникає обов`язок з виплати суддівської винагороди суддям районних судів після винесення головою суду, з яким суддя перебуває у трудових відносинах, відповідного наказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Із урахуванням зазначеного висновку Суду касаційної інстанції, предмету позову та встановлених у цій справі обставин, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб:
визнання протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо невиконання п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 посадового окладу за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення);
зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 посадовий оклад за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення);
зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 посадового окладу за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення), з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати звіти про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.
На переконання суду, позивачкою не обґрунтовано необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, передбачених КАС України.
До того ж, положеннями КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення.
Отже, вимога щодо встановлення судового контролю у справі є передчасною, а факт того, що рішення суду не буде виконано відповідачами без встановлення судового контролю, не доведений. Тому у задоволенні вимоги про встановлення контролю за виконанням судового рішення належить відмовити.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем було надано квитанцію № 2061-9542-5692-8122 від 06.11.2025 року про сплату судового збору у розмірі 1937,92 грн.
Проте, суд звертає увагу на те, що предметом цього позову є саме питання стосовно нарахування та виплати суддівської винагороди (грошового забезпечення). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
З урахуванням викладеного підстави для розподілу судових витрат відсутні оскільки Позивача звільнено від сплати судового збору.
Відповідно до частини другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в розмірі більшому, ніж передбачено законом.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Таким чином, позивачу необхідно звернутись до суду із клопотанням про повернення сплати судового збору у розмірі 1937,92 грн.
Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ЄДРПОУ 26288796), Державної судової адміністрації України (00020, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ЄДРПОУ 26255795) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо невиконання п.5 наказу в.о. голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 посадового окладу за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення).
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ЄДРПОУ 26288796) виконати п.5 наказу в.о.голови Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 08-кг від 25.08.2025 року, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) посадовий оклад за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення).
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (00020, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ЄДРПОУ 26255795) здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) посадового окладу за період з 06.12.2024 до 24.08.2025 (за час незаконного звільнення), з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення складене у повному обсязі та підписане 13 квітня 2026 року.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). 

Суддя А.Б. Христофоров