ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/1305/25	Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/236/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 594/1305/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Ороновська Ольга Михайлівна на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2025 року (постановлене суддею Губіш О.А., дата складання повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю.
Наголошувала, що стан здоров`я ОСОБА_4 зумовлює необхідність безперервного контролю за його поведінкою, організацією побуту, забезпеченням безпеки, супроводу під час відвідування медичних і освітніх закладів. У зв`язку з цим, вона не має можливості працевлаштуватися та виконувати трудові обов`язки, оскільки догляд за дитиною з інвалідністю потребує її цілодобової присутності в житті дитини.
На підставі вищенаведеного, просила стягнути з ОСОБА_2 в її користь аліменти на її утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. протягом усього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею, розпочинаючи стягнення з 16 жовтня 2025 року. 
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що зі сторони позивачки не наведено жодних обставин та не надано суду доказів, які б підтверджували спроможність відповідача утримувати її як матері дитини з інвалідністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Вважає, що наявність у відповідача постійного місця роботи упродовж тривалого часу спростовує будь-які припущення щодо фінансових проблем чи відсутності доходів, у зв`язку з чим твердження суду першої інстанції про неможливість встановити платоспроможність ОСОБА_2 є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним доказам, які є в матеріалах справи.
Наголошує, що характер проходження служби відповідача свідчить лише про те, що у нього є стабільний дохід, який у свою чергу створює реальну можливість надання матеріальної допомоги, у тому числі і на утримування матері його дитини з інвалідністю, яка нею опікується. Окрім того, на переконання позивачки зі сторони ОСОБА_2 було підтверджено факт отримання ним заробітної плати, а також те, що він утримував сім`ю у період спільного проживання.
У січні 2026 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Стверджує, що з його сторони було визнано факт офіційного працевлаштування, однак у відзиві на позовну заяву ним було чітко зазначено те, що він сплачує аліменти на утримання свого сина та на додаткові витрати, зокрема, які пов`язані з лікуванням та навчання ОСОБА_5 .
Вказує, що характер і режим роботи не надає йому змоги отримувати додаткові доходи і основні витрати його заробітної плати йдуть на оренду житла, оплату комунальних послуг, харчування та купівлю палива для транспортного засобу. 
Звертає увагу на те, що після розірвання стосунків із позивачкою, він залишив їй усе рухоме майно придбане у шлюбі, а також усі кошти отримані під час служби. Окрім цього, зазначає, що від травня 2024 року до січня 2025 року здійснив перерахунок коштів через банківську установу у загальному розмірі на 800 тисяч гривень.
Згідно із ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Зазначена справа не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8).
Згідно з акту від 14 вересня 2025 року виданого головою правління ОСББ Бугера С.В. вбачається, що позивачка разом із сином проживають в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Згідно довідок Борщівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Лісова Казка» №77 від 03 листопада 2025 року, та №80 від 10 листопада 2025 року, ОСОБА_3 відвідує Борщівський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Лісова Казка» з 22 серпня 2023 року. Дитина відвідує старшу інклюзивну групу «Берізка» з 08:00 год. до 13:00 год. (а.с. 30, 44)
Згідно довідки № 01-13/32 від 04 листопада 2025 року, виданої Комунальною установою «Інклюзивно – ресурсний центр» Борщівської міської ради, ОСОБА_3 перебуває на обліку в ІРЦ з 06.04.2023 та отримує психолого – педагогічну допомогу (а.с. 31).
Відповідно до посвідченням серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 , є дитиною з інвалідністю і йому призначена державна соціальна допомога у розмірі 3 250 грн. 70 коп. (а.с. 10).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3835/220 від 02 квітня 2025 року, наданої комісією КНП «Тернопільська обласна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю. Повний діагноз: дитячий аутизм з якісними порушеннями соціальної реципрокносні і комунікації, перцептивними порушеннями і стереотипними формами поведінки, диспраксичними та дизартричними порушеннями, розладом рецептивно-експресивного мовлення (НМ 1 рівня), когнітивною недостатністю, що відповідає рівню розумової відсталості (а.с. 11-12).
Відповідно до консультативного заключення лікувально-діагностичного центру неврології та епілептології «Eni.NET» від 25 лютого 2025 року, ОСОБА_3 встановлений діагноз: Криптогенна епілепсія. Затримка психомовленнєвого розвитку. Розлад спектру аутизму. Рекомендовано дотримання охоронного режиму - заборонено самостійне купання у водоймищах, ванній, знаходження самостійно з гарячими поверхнями тощо. Існує ризик повторного розвитку епілептичного нападу у дитини з огляду на дані ЕЕГ (а.с. 13-17).
Відповідно до висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 06 квітня 2023 року № ІРЦ-85820/2023/398932, складеного Комунальною установою «Інклюзивно – ресурсний центр» Борщівської міської ради, ОСОБА_3 рекомендований IV рівень підтримки в закладах освіти (а.с. 37-40).
Позиція апеляційного суду.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.
Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.
Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя на підставі статті 88 СК України є проживання разом дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, та опікування нею, а також можливість надання матеріальної допомоги іншим з подружжя.
Згідно з Конвенції про права дитини 1989 року дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України). Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина з інвалідністю - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» встановлені відповідні розміри державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства (залежно від групи) та дітям з інвалідністю до 18 років.
При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VIII у тексті СК України слова «інвалід» та «дитина-інвалід» в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами «особа з інвалідністю» та «дитина з інвалідністю» у відповідному відмінку і числі.
Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 р. № 2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Правовідносини у справі, яка розглядається, стосуються стягнення аліментів на утримання матері, яка здійснює опіку над неповнолітню дитиною з інвалідністю.
На підставі викладеного, враховуючи стан здоров`я дитини, яка є дитиною з інвалідністю, та вимагає постійного медичного догляду, реабілітаційних заходів, які носять безперервний характер, відповідач є особою працездатного віку та має задовільний стан здоров`я, колегія суддів вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання матері дитини.
Відтак, суд апеляційної інстанції не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у ОСОБА_2 фінансової можливості надавати таку допомоги матері, яка опікується дитиною з інвалідністю, зважаючи на наступне.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Колегія суддів зауважує, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували його неможливість сплачувати аліменти на утримання позивачки. Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу він вказав, що ним здійснювалися перекази коштів на ім`я ОСОБА_1 на регулярній основі, тому даний факт надає колегії суддів підстави прийти до переконання, що у відповідача наявні можливості для надання матеріальної допомоги.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому дане рішення підлягає скасуванню. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що розмір аліментів, які слід стягувати на утримання позивачки, як матері, що проживає з дитиною з інвалідністю, повинен становити суму 3 000 грн., виходячи з розміру прожиткового мінімуму на одну особу працездатного віку в розрахунку на місяць, який визначений Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік”, оскільки заявлена нею сума у розмірі 5 000 грн. є необґрунтованою і необхідність отримання матеріальної допомоги саме у такому розмірі не підтверджена належними та допустимими доказами.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї зі сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дав невірну оцінку вищенаведеним обставинам справи, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід частково задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2025 року — скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, з якою проживає дитина з інвалідністю — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання, як матері, що проживає з дитиною з інвалідністю в розмірі 3 000 грн., щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року року. 

Головуючий   Гірський Б.О.

Судді:   Костів О.З.

Хома М.В.