ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/3174/24  Номер провадження 22-ц/814/748/26	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В., 
суддів: Пікуля В.П., Триголова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справуза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал", звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позову вказано, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір №754117543 від 28.02.2020. 
Відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» Договір про надання кредиту №754117543 від 28.02.2020 підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.
Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.
У свою чергу, позичальник зобов`язалася своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені кредитним договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно цього договору.
Між ТОВ «Онлайн Фінанс», яке є правонаступником ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», яке в свою чергу є правонаступником ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Клієнти відступили, а ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло право вимоги до відповідача. 
На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 36565,22 грн з яких: 17079,00 грн – заборгованість по кредиту; 19486,22 – заборгованість по несплаченим відсоткам, а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 вересня 2025 року в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту переходу до нього права вимоги до відповідача за спірним кредитним договором.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Юніт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував, що договір факторингу №28/1118-01 в подальшому було продовжено додатковими угодами, які були укладені вже після укладення кредитного договір №754117543 з відповідачем, відповідно, позивач набув права вимоги за договором укладеним з відповідачем.
Акцентує увагу, що позивачем долучено всі наявні на той час документи, які передані первісним кредитором та всіма наступними факторами.
Від представника ОСОБА_1 – адвокат Ковальчука О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив її залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що твердження позивача про те, що сторонами договору погоджено саме ті умови, на які посилається позивач не знаходить свого підтвердження, а сам договір сторонами не підписано. Жодного доказу того, що строк кредитування продовжувався позивачем не надано.
Звертає увагу на те, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Вважає, що позивачем не надано оригіналів кредитного договору, останнім не доведено належними та допустимими доказами ні факту здійснення факторингової операції, ні факту укладення кредитного договору саме на заявлених позивачем умовах, що виключає наявність підстав для задоволення позову.
Також просив відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, або їх зменшення у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Звертає увагу на те, що на момент укладення Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 грошові зобов`язання відповідача за кредитним договором № 429690791 від 10.03.2021 ще не існували, а відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 28.02.2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено договір №754117543 за умовами якого товариство зобов`язалось надати Позичальникові Кредит, на суму 20000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».
Відповідно до п.1.2, 1.3 кредит надається (Договір укладається) строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання Кредиту Позичальником. На період строку, визначеного п. 1.2 Договору, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,85 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування Кредитом.
Згідно із п. 1.4 Договору у випадку користування Кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між Сторонами застосовується Базова процентна ставка в розмірі 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми Кредиту за кожний день користування Кредитом, відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Товариству різницю між фактично сплаченими процентами за Дисконтною та нарахованою Базовою процентними ставками за весь строк користування Кредитом (від дати отримання Кредиту до фактичної дати його повернення).
28.02.2020 на підставі платіжного доручення № b8b788ab-80a7-4f42-ad39-f44268083d3e ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" перерахувало відповідачу кошти в сумі 20000 грн. Вказана обставина також підтверджується повідомленням АТ КБ «ПриватБанк».
14.04.2020 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було надано розстрочку у погашенні Заборгованості в сумі 28465 грн на 70 днів та встановлено графік сплати заборгованості. Вказане підтверджується додатковою угодою до договору №754117543 від 14.04.2020.
28.11.2018 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено договір факторингу 28/1118-01. В подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладені додаткові угоди, в тому числі і додаткова угода №19 від 28.11.2019, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору факторингу до 31.12.2020.
Відповідно до реєстру прав вимоги №82 від 11.06.2020 кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 34 823,18 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17 079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 17 744,18 грн.
05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу 05/0820-01. В подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Онлайн Фінанс» укладені додаткові угоди, в тому числі і додаткова угода № 3 від 30.12.2022 відповідно до умов якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору факторингу до 30.12.2024. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №11 від 31.08.2023 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 36565.22 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 19486,22 грн.
28.10.2024 між ТОВ «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №28/10/2024-У. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №2 від 15.02.2022 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 36565.22 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 19486,22 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право вимоги від первісного кредитора перейшло до нових кредиторів у 2018 році, а кредитний договір укладений у 2020 році. Права вимоги є похідними від кредитного договору, відтак не може бути укладеним раніше кредитного договору.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Щодо укладення кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним
Укладаючи договір, кредитодавець та позичальник визнають усі документи ( в тому числі Договір), підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), еквівалентним за значенням документам у письмовій формі, підписаним власноручно, що повністю відповідає положенням ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію».
З матеріалів справи встановлено, що 28.02.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №754117543 у формі електронного документу, шляхом акцепту відповідачем публічної оферти, з використанням електронного підпису.
Відповідно до п. 4.18 цей Договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. 
Долучений позивачем примірник договору містить інформацію про те, що договір підписано одноразовим ідентифікатором 7G5ZK86A.
Відповідно до довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підписання договору відбулось шляхом введення позичальником одноразового ідентифікатора(7G5ZK86A) 28.02.2020 о 23:01 (а.с. 22 том №1).
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що вказаний договір відписаний сторонами відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Підписанням Договору №754117543 від 28.02.2020 та додатку № 1 до Договору (Графік розрахунків) відповідач підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що договір №754117543 від 28.02.2020 був підписаний позичальником ОСОБА_1 в електронному вигляді.
Доказів, що указані в договорі та паспорті споживчого кредиту одноразові ідентифікатори та персональні дані належать третім особам, а не позичальнику, останнім не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження позичальник міг отримати кредитні кошти.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, від 12.08.2022 у справі №234/7297/20, від 09.02.2023 у справі №640/7029/19.
Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначений договір є чинними та підлягає виконанню сторонами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність наявності кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем.
Щодо перерахування коштів та нарахування заборгованості.
Згідно з частини 1статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини 1статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини 1статті 1054 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (пп. 1-1 п. 1 ч. 1ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування»).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 1049, 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредиторові надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Постановами Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Із наведеного вбачається, що під час дії договору розмір і порядок сплати процентів визначаються умовами такого договору, а сторони реалізують свої права та виконують обов`язки відповідно до нього. Після закінчення строку дії договору, за наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.
При цьому, очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а, отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а, отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Як встановлено судом, що 28.02.2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено договір №754117543, за умовами якого товариство зобов`язалось надати позичальникові кредит, на суму 20000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».
14.04.2020 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було надано розстрочку у погашенні Заборгованості в сумі 28465 грн на 70 днів та встановлено графік сплати заборгованості. Вказане підтверджується додатковою угодою до договору №754117543 від 28.02.2020 (а.с. 15 том №1).
Згідно п.1.1.договору сума кредиту (загальний розмір) складає 20000,00 грн.
Кредит надається на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (п.1.2); на період строку, визначеного п. 1.2. Договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,85% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п.1.3).
У випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2. Договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п.1.4.).
Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку кредитування кредитом вказаного в п.1.2. Договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,7% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до п. 1.4. цього Договору (п.1.5). 
Позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п. 1.1 (п. 1.6).
Відповідно до п. 1.7 Договору, розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.2. Договору, зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток №1 до Договору). 
Пунктом 4.2 визначено, що строк дії цього Договору, вказаний в п. 1.2 Договору, продовжується на весь період, протягом якого сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим договором, та визначається як період від дати отримання позичальником кредиту до фактичної дати повернення кредиту, процентів за дисконтною та/або базовою процентними ставками, компенсації, яка має бути сплачена у разі невиконання умов договору та інших нарахувань передбачених договором. 
Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України (п. 4.3).
З урахуванням положень п.1.3, п. 1.4. та 1.5. цього Договору, позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 311,10% річних за базовою ставкою.
Отже, підписавши указаний договір, відповідач добровільно погодилась на визначені у ньому істотні умови кредитування та взяла на себе відповідні зобов`язання. При цьому, нерозуміння умов зобов`язання не звільняє сторону від його виконання. Це загальний принцип цивільного права, який означає, що особа, яка прийняла на себе зобов`язання, несе відповідальність за його виконання. До того ж, діючи добросовісно, позичальник, будучи попередньо ознайомленим із умовами кредитування, викладеними у паспорті споживчого кредиту, мав можливість відмовитися від договору без пояснення причин. Відповідач таким правом не скористалась та до звернення позивача в суд із відповідним позовом не ставила під сумнів умови кредитування, зокрема, розмір відсотків, у контексті їх несправедливості.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Отже, з укладенням договору у позичальника виник обов`язок повернути кредитору кредит та відсотки за договором у строки та в розмірах чітко встановлених договором та графіком погашення кредитної заборгованості. 
Перерахування коштів позичальнику відповідно до пункту 3.18 Правилах надання грошових коштів у позику відбулось шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника, за реквізитами платіжної картки вказаної позичальником у Заявці (а.с. 21 том №1), що відбувається до трьох банківських днів з моменту укладення Електронного договору.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виконання первинним кредитором обов`язку щодо перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 хх-хххх-8444 грошові кошти  у розмірі 20000,00 грн підтверджується платіжним дорученням № b8b788ab-80a7-4f42-ad39-f44268083d3e від 28.02.2020 (а.с. 31 том №1), а також Довідкою №09/2024 виданою начальником Департаменту підтримки масових платежів, платіжних систем та готівкового обігу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Чаплінською М.В. (а.с.32-33 том №1).
Надані позивачем виписка з особового рахунку за кредитним договором № 754117543 року, розрахунок заборгованості є належними доказами, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки містять детальний розпис нарахованої заборгованості за кредитним договором, кількість днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.
Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності, підтверджено як факт отримання позичальником кредитних коштів так і факт їх перерахування.
Проте, докази повернення отриманого кредиту матеріали справи не містять, таким чином апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Наданий розрахунок заборгованості є належним доказом у справі та доводить суму заборгованості у загальному розмірі 36565,22 грн, з огляду на погоджені сторонами умови кредитування.
При цьому суд враховує, що стороною відповідача не спростовано факт отримання кредитних коштів, а також не надано доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту та спростовують правильність наданого товариством розрахунку заборгованості.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором підтверджена належними доказами.
Так, застосований кредитором підхід при складанні розрахунку заборгованості нарахування відсотків за користування кредитом не суперечить нормам матеріального права та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували визначений розмір заборгованості за кредитом.
Стосовно відступлення права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право вимоги від первісного кредитора перейшло до нових кредиторів у 2018 році, а кредитний договір укладений у 2020 році. 
Суд першої інстанції вказав на те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Однак, судова колегія не може погодитися з вказаним висновком суду виходячи з наступного.
Пунктом 2.1.1.6 кредитного договору №754117543 від 28.032.2020 визначено, що товариство має право укласти договір відступлення права вимоги за Договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою, з урахуванням вимог законодавства України.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право набуло статус нового кредитора. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Як встановлено районним судом, 28.11.2018 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено договір факторингу 28/1118-01. 
У договорі факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01 сторони обумовили:
клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1.);
фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги, кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком, та не змінює попередній (пункт 2.2.);
право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (пункт 4.1.).
У пункті 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» визначено, що право вимоги - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі, права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 4.1. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписання реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
В подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладені додаткові угоди, в тому числі і додаткова угода №19 від 28.11.2019, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору факторингу до 31.12.2020.
Відповідно до реєстру прав вимоги №82 від 11.06.2020 кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 34 823,18 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17 079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 17 744,18 грн.
05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу 05/0820-01. 
В подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Онлайн Фінанс» укладені додаткові угоди, в тому числі і додаткова угода № 3 від 30.12.2022 відповідно до умов якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору факторингу до 30.12.2024. 
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №11 від 31.08.2023 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 36565.22 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 19486,22 грн.
28.10.2024 між ТОВ «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №28/10/2024-У. 
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №2 від 15.02.2022 первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів в сумі 36565.22 грн, право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 754117543, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу – 17079,00 грн, суми заборгованості за відсотками 19486,22 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною 1 статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно ч. 2 ст. 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
Майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Вказаних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 07.01.2026 при розгляді справи №727/2790/25.
Враховуючи вище зазначені норми права, висновки ВС при розгляді справи з подібними правовідносинами, встановлені обставини в даній справі, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за договором між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредиту від 28.02.2020 року № 754117543 перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Юніт Капітал».
Вказане свідчить про беззаперечний факт набуття ТОВ «Юніт Капітал» права вимоги до відповідача за кредитним договором.
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором є помилковим, оскільки ТОВ «Юніт Капітал» у передбаченому законом порядку відповідно до послідовно укладених договорів факторингу, на виконання яких підписувалися реєстри передачі прав вимог до боржників, набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором укладеним із первісним кредитором.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Так, згідно з ч. 1 ст.15, ст.133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат.
За ч.ч. 1-2ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 3ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч. 4ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5статті 137 ЦПК).
Згідно з ч. 6ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 8ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як убачається із матеріалів справи представництво інтересів ТОВ «Юніт Капітал» в судах першої інстанцій забезпечувалося адвокатом Тараненко А.І на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №30132024-02 від 30.10.2025 та додаткової угоди №6 до Договору №30132024-02.
30.10.2024 складено Акт прийому-передачі наданих послуг, де наведено обсяг наданої допомоги: складання позовної заяви - 2 год./5000,00 грн; вивчення матеріалів справи - 2 год./1000,00 грн , а всього 6000,00 грн.
Установивши, що заявлений до стягнення розмір правничих витрат, понесених позивачем в суді першої становить 6 000,00 грн, колегія суддів дійшла висновку, що такий розмір стягнення не є співмірним зі складністю справи, та обсягом наданих адвокатом правничих послуг. Зокрема, в контекст того, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.
Отже, з огляду на рівень складності справи та реальності правничих витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 000,00 грн правничих витрат, понесених в судах першої та апеляційної інстанцій. В іншій частині стягнення слід відмовити з підстав їх невідповідності критерію пропорційності у цивільному судочинстві.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 056,00 грн. (2 422,40 грн за подачу позову + 3 633,60 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - задовольнити.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 вересня 2025 року – скасувати, ухвалити нове.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №754117543 від 28.02.2020 у розмірі 36565,22 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» витрати зі сплати судового в розмірі 6 056,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій у розмірі 4 000,00 грн, а всього 10056,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, постанова може бути оскаржена протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий         Т.В. Одринська

Судді:          В.П. Пікуль

В.М. Триголов