Справа № 761/1124/23
Провадження № 2-а/761/83/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Савчук Ю.Н., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), головний інспектор з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг Управління (інспекції) з паркування Депаратаменту транспортної інфораструктури Київської міської ради Київської міської державної адміністарції Свислова Євгенія Ігоровича скасування постанови та стягнення коштів -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про скасування постанови та стягнення коштів.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки та стоянки транспортних засобів та оплати послуг Управління (Інспекція) з паркування ДТІ Свислова В.І.. (далі по тексту - інспектор), серії 1КІ №0000541570 від 02 січня 2023 року, позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) за порушення підпункту «и» пункту 15.9 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР). У зв`язку з чим, на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 680 грн. та тимчасово затримано належний їй транспортний засіб марки KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом евакуації та поміщення на спеціальний майданчик. Вважає постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення протиправною і такою, що підлягає скасуванню.
Позивач вказує, що жодних визначених ПДР правил зупинки вона не порушувала, оскільки в місці зупинки автомобіля (арка споруди бізнес-центру за адресою: м.Київ, вул.Верхній Вал буд.4 А), виїзд транспортних засобів з прилеглої території заборонений, оскільки це є місцем виключно для в`їзду транспортних засобів з прилеглої території, що засвідчується дорожнім знаком. Таким чином вважає, що розміщення транспортного засобу не перешкоджало дорожньому рух, не створювало загрозу в безпеці руху, відповідно, п. 15.9 и) ПДР порушено не було. При цьому транспортний засіб позивача було евакуйовано на спеціальний майданчик за адресою м. Київ, вул. Набережно Лугова, буд.б.4, у зв`язку з чим позивачем були понесені витрати на сплату штрафу у розмірі 360,40 грн., послуги евакуатора у розмірі 1346,20 грн. та плату за збереження транспортного засобу на спеціальному майданчику у розмірі 152,64 грн., які вона просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь. Крім того, у зв`язку із отриманим внаслідок цього стресу, що призвів до поганого самопочуття та гіпертонічного кризу просить суд стягнути із відповідача моральну щкоду в розмірі 3000 грн.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01..2023 року справу передано у провадження судді ОСОБА_2
Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду міста Києва від 20.03.2025 року № 01-08-665 у зв`язку із відрахуванням судді ОСОБА_2 зі штату суддів через звільнення у відставку призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 року справу передано у провадження судді Савчук Ю.Н.
Ухвалою Щевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
22.04.2025 року до суду надійшов відзив представника ДТІ, в якому відповідач не визнає та заперечує правові підстави позову з огляду на те, що інспектор з паркування Свислов В.І.. діяв у межах своїх повноважень та правомірно наклав адміністративне стягнення на позивача у відповідності з частино 3 статті 122 КУпАП за порушення пункту 15.9 и).
У відзиві представником відповідача зазначено про те, що належним відповідачем у справі є Департамент транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а відтак головний інспектора з паркування Управління (Інспекція) з паркування ДТІ Свислов В.І. є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Прилад, на якому здійснювалася фото- та відеофіксація, термінал ParkUp було належним чином сертифіковано, про що наявний відповідний висновок. Фотофіксація здійснена інспектором із зазначенням дати, місця розташування транспортного засобу та географічних координат. Зі змісту фотофіксації вбачається, що позивачем зупинено транспортний засіб ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, чим порушено ПДР. Так як транспортний засіб істотно перешкоджав дорожньому руху, він підлягав тимчасовому затриманню шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється у разі вчинення порушення, передбаченого зокрема ч.ч. 3, 7 ст.122 КУпАП.
Оскільки позивачкою штраф було сплачено, постанова про накладення адміністративного стягнення відповідно до ст.279-1 КУпАП вважається виконаною та надсилається за адресою місця реєстрації фізичної особи рекомендованим листом протягом п`яти днів з моменту отримання відповідного звернення. Постанова про накладення адміністративного стягнення з актом огляду та матеріалами фотозйомки була направлена за зверненням позивачки від 05.01.2023 року 10.01.2023 року, тобто, у встановлений законом строк.
Щодо твердження позивачки щодо того, що транспортний засіб розміщено за адресою: м.Київ, вул.Верхній Вал буд.4 А, в тому місці, де, на думку позивача, виїзд транспортних засобів з прилеглої території заборонений, оскільки це є місцем виключно для в`їзду транспортних засобів з прилеглої території, що засвідчується дорожнім знаком, зазначає, що за змістом ч.1 ст.27 Закону України «Про дорожній рух» організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-комунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і нормативів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. Згідно із п. 14.1.2 Національного стандарту України «Безпека дорожнього руху» заборонено установлення чи демонтування дорожніх знаків без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції відповідно до Закону України «Про дорожній рух». У зв`язку з цим Департаментом буде направлено до Національної поліції лист щодо надання інформації про погодження встановлення дорожніх знаків та погодження схем організації дорожнього руху щодо виїздів та в`їздів по вул.Верхній Вал, 4 (бізнес-центр).
Щодо стягнення майнової та моральної шкоди зазначає, що оскільки постанова про накладення адміністративного стягнення є правомірною, відсутній такий обов`язковий елемент цивільного правопорушення, що є підставою для відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, як протиправність діяння.
29.04.2025 року позивачем було подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що в ПДР чітко вказано, що стоянка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. З арки, яка представлена на фотодоказах, виїзд заборонений, що підтверджується дорожнім знаком 3.21 «В`їзд заборонено», а відтак позивач вважає, що нею правила дорожнього рюху не було порушено Завдана моральна шкода полягає в тому, що вона через агресію сусідньої держави потрапила до лікарні з підозрою на інфаркт, а коли повернулася з лікарні, у неї було незаконно евакуйовано транспортний засіб та щодо неї неправомірно застосовано адміністративне стягнення.
22.05.2025 року відповідачем було подано суду додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що зі схеми розташування дорожніх знаків по вул. Верхній Вал , 4 у м.Києві вбачається встановлення дорожніх знаків 2.3-головна дорога та 3.4.- зупинку заборонено з табличкою 7.24-евакуатор. Правилами дорожнього руху визначено, що відповідно до дорожнього знаку 3.34 «зупинку заборонено» забороняється зупика і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів. Зона дії знаків 3.34- від місця встановлення найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, пердя кими не встановлено знаки пріоритету. Позивач, рухаючись по вул. Верхній Вал, 4, бачила знак 3.34 «зупинку заборонено» з табличкою 7.24 «евакуатор», проте порушила вимоги, встановлені знаком. Інспектор, при винесенні постанови, керувався схемою організації дорожнього руху по вул. Верхній Вал, відповідно до схеми розташування дорожніх знаків. Дорожні знаки, які б вказували, що біля місця зупинки транспортного засобу є лише в`їзд до прилеглої території, відсутні., як і відсутній знак 5.5 «дорога з одностороннім рухом», який би вказував, що рух на цій території можливий лише в зазначеному порядку. Транспортний засіб зупинено позивачем у місці, де зупинка заборонена та ближче 10 м від виїзду/в' їзду з прилеглої території, а відтак таке розташування транспортного засобу першкоджало дорожньому руху, що мало наслідком його евакуацію.
29.05.2025 року позивачем подано додаткові пояснення, у яких вона зазначила, що рухаючись по вул. Верхній Вал, вона бачила лише знак 2.3 «головна дорога» та не порушила вимоги закону, залишивши транспортний засіб поруч із в`їздом за адресою: вул.Верхній Вал, 4а. У місці, де стояв автомобіль, в' їзд транспортних засобів з прилеглої території заборонений, що засвідчується дорожніми знаками та дорожньою розміткою, а відтак розміщення транспортного засобу не перешкоджало дорожньому рухові та, відповідно, нею п.15.9 ПДР порушено не було.
Згідно частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Правовідносини сторін регулюються нормами КУпАП від 7 грудня1984 року №80731-X, Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, Постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 року №1306 (ПДР), Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку тимчасового затримання інспекторами з паркування транспортних засобів та їх зберігання» від 14 листопада 2018 року № 990.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2023 головним інспектором з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Свисловим Є.І. винесено постанову серії 1КІ №0000413048 про накладення адміністративного стягнення передбаченого частиною третьою ст. 122 КУпАП, по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису).
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 02.01.2023 близько 12 год. 40 хв., на вул.Верхній Вал, 4 у м. Києві позивач, керуючи транспортнім засобом марки KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснила зупинку транспортного засобу ближче ніж 10 метрів від виїзду з прилеглої території, чим порушила п. 15.9 «и» Правил дорожнього руху, за що останню було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 122 КУпАП, та застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася з позовом до суду.
Водночас, Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У силу вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух, не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом та інше.
Пунктом 15.1 Правил дорожнього руху визначено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.
У свою чергу, пунктом 15.9 «и» Правил дорожнього руху встановлено, що зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Частиною третьою статті 122 КУпАП встановлена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.
Згідно з приміткою до цієї статті, суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).
Відповідно до частини першої статті 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно- телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відповідно до cт. 265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.
У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик (ч. 3 ст. 265-2 КУпАП).
Згідно ст. 265-4 КУпАП тимчасове затримання транспортного засобу інспектором з паркування здійснюється шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора і дозволяється виключно у випадках, встановлених цією статтею. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих.
Тимчасове затримання транспортного засобу шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється у разі вчинення порушення, передбаченого частинами третьою та сьомою статті 122 (порушення правил зупинки, стоянки в межах відповідного населеного пункту), частиною першою статті 152-1 цього Кодексу, у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті, а так само у разі вчинення порушень, передбачених частинами другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу.
Для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду (п. «з»).
Вказані норми свідчать про те, що за вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, у разі порушення вимог зупинки транспортних засобів особи підлягають адміністративній відповідальності.
У свою чергу, рішенням Київської міської ради №6018/6059 від 02.03.2023 затверджено положення про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), згідно пп. 5.36-5.37 якого Департамент відповідно покладених на нього завдань виконує, зокрема, такі функції як розгляд справ про адміністративні правопорушення передбачені частинами першою, третьою, сьомою ст. 122, частинами першою - п`ятою, восьмою ст. 152-1 КУпАП, здійснення тимчасового затримання транспортного засобу шляхом доставки для зберігання неспеціальний майданчик чи стоянку у разі вчинення порушення, передбаченого зокрема частинами третьою - сьомою ст. 122, частиною першою ст. 152-1 КУпАП.
Згідно з розділом 7 вказаного Положення про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у структурі Департаменту утворюється управління (інспекція) з паркування, положення про яке затверджується наказом Департаменту. У складі управління (інспекції) з паркування Департаменту діють інспектори з паркування. Інспектори з паркування управління (інспекції) з паркування. Департаменту для виконання покладених на них завдань мають право: здійснювати фіксацію порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів у режимі фотозйомки, відеозапису (п. 7.1); розглядати справи про адміністративні правопорушення, на розгляд яких їх уповноважено (п. 7.2); складати протоколи про адміністративні правопорушення, виносити постанови про накладання адміністративних стягнень (п. 7.3.); накладати адміністративні стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису (п. 7.4.); розміщувати на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про накладання адміністративних стягнень або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (п. 7.5.).
Отже, притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема складення та ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення, за порушення законодавства у сфері паркування міста Києва є складовою частиною виконання посадовою особою Інспекції з паркування своїх обов`язків, передбачених Положенням про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 19.11.2018 року №2089.
При цьому, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п. 1 статті 247 КУпАП).
Відповідно, стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 02.01.2023 близько 12 год. 40 хв., по вул.Верхній Вал, 4 у м. Києві, позивач, керуючи транспортнім засобом марки KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснила зупинку транспортного засобу ближче ніж 10 метрів від виїзду з прилеглої території, чим порушила п.15.9 «и» Правил дорожнього руху.
З наявних у матеріалах справи фотоматеріалів вбачається, що транспортний засіб марки KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , зупинено на вул.Верхній Вал, 4 у м. Києві ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, чим порушено вимоги пункту 15.9 и) Правил дорожнього руху, а саме даний автомобіль зафіксовано безпосередньо біля виїзду з прилеглої території за адресою: вул.Верхній Вал, 4 в м. Києві, тобто позивачем здійснено зупинку ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, і дане порушення є очевидним. 
При цьому, приписами частини третьої статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У свою чергу, фіксація вказаного правопорушення здійснювалась за допомогою приладу термінал ParkUp.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» технічний регламент - нормативно-правовий акт, в якому визначено характеристики продукції або пов`язані з ними процеси та методи виробництва, включаючи відповідні адміністративні положення, додержання яких є обов`язковим. Він може також включати або виключно стосуватися вимог до термінології, позначень, пакування, маркування чи етикетування в тій мірі, в якій вони застосовуються до продукції, процесу або методу виробництва; документ про відповідність - декларація (в тому числі декларація про відповідність), звіт, висновок, свідоцтво, сертифікат (у тому числі сертифікат відповідності) або будь-який інший документ, що підтверджує виконання заданих вимог, які стосуються об`єкта оцінки відповідності.
За змістом ст.2 цього Закону Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з розробленням та прийняттям технічних регламентів і передбачених ними процедур оцінки відповідності, їх застосуванням стосовно продукції, яка вводиться в обіг, надається на ринку або вводиться в експлуатацію, а у випадках, визначених частиною другою статті 11 цього Закону, - перебуває в експлуатації в Україні, а також здійсненням добровільної оцінки відповідності.
Ст.11 цього Закону передбачено, що продукція, що вводиться в обіг, надається на ринку або вводиться в експлуатацію, а згідно з деякими технічними регламентами - також продукція, що виготовляється та/або вводиться в експлуатацію виробником для використання у власних цілях, повинна відповідати вимогам усіх чинних технічних регламентів, які застосовуються до такої продукції, крім випадків, визначених у статті 12 цього Закону та у відповідних технічних регламентах.
За приписами ч.1,2 ст.25 цього Закону  оцінка відповідності вимогам технічних регламентів здійснюється у випадках і шляхом застосування процедур оцінки відповідності, які визначені в таких технічних регламентах. Процедури оцінки відповідності вимогам технічних регламентів застосовуються виробниками, а у випадках, в яких згідно з відповідними технічними регламентами обов`язки виробників покладаються на імпортерів, розповсюджувачів або інших осіб, - імпортерами, розповсюджувачами чи іншими особами. Виробники та інші особи, зазначені в цій частині, застосовують процедури оцінки відповідності вимогам технічних регламентів самостійно, а у випадках, визначених у технічних регламентах чи передбачених ними процедурах оцінки відповідності, - із залученням відповідних органів з оцінки відповідності.
Термінал ParkUp є технічним засобом, який є сертифікованим приладом та має відповідний сертифікат перевірки типу зареєстрованого за № UA.TR.001-20 Rev.0, сертифікат дійсний до 29.07.2030, виданий ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», копія якого додана до матеріалів справи. Отже, даний термінал пройшов державну сертифікацію у Державному підприємстві «Всеукраїнський державний науково - виробничий центр стандартизації, методології, сертифікації та захисту прав споживачів», про що свідчить доданий відповідачем до матеріалів справи сертифікат перевірки тип. Вказаний сертифікат в розумінні Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» є документом про відповідність.
Як вбачається з матеріалів справи фотознімки транспортного засобу марки KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_1 , що зроблені інспектором з паркування та надані суду, відповідають вимогам примітки до ст. 14-2 КУпАП, оскільки мають географічні координати, які підтверджують знаходження транспортного засобу саме за адресою: вул.Верхній Вал, 4 в місті Києві. На них відображено дату 02.01.2023 року і час вчинення порушення. 
Матеріали фотофіксації містять географічні координати місця, де був розташований транспортний засіб позивача у момент вчинення адміністративного правопорушення, які є загальнодоступною інформацією, тому не потребують доказування на загальних підставах.
Доводи позивача про те, що у місці, де стояв автомобіль, в' їзд транспортних засобів з прилеглої території заборонений, що засвідчується дорожніми знаками та дорожньою розміткою, а відтак розміщення транспортного засобу не перешкоджало дорожньому рухові та, відповідно, нею п.15.9 ПДР порушено не було, суд оцінює критично, оскільки в даному випадку з матеріалів фотофіксації вбачається відсутність менше ніж 10 метрів до виїзду з прилеглої території, в той час, коли відповідно до ст.265-4 КУпАП для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду (п. «з»).
У даному випадку порушення 15.9. «и» ПДР України є очевидним, і надані фотодокази дозволяють в повній мірі ідентифікувати транспортний засіб та його місцезнаходження.
У свою чергу, відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.
У силу вимог частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відтак, відповідачем на виконання покладеного на нього обов`язку доказування, регламентованого частиною другою статті 77 КАС України, було доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке його було притягнуто до відповідальності.
В рамках даної справи матеріали фотофіксації безсумнівно підтверджують здійснення зупинки транспортного засобу із порушенням п. 15.9 «и» ПДР України, а наданих доказів достатньо для підтвердження правомірності накладення на позивача штрафу за частиною третьою ст.122 КУпАП і законності спірної постанови.
Сама незгода позивача щодо її притягнення до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП.
Вказане у сукупності з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статтею 122 КУпАП, а відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови серії 1КІ 0000541570 від 02 січня 2023 року.
Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для скасування оскарженої позивачем постанови, відсутні також підстави для стягнення понесених позивачем витрат у вигляді сплати штрафу, послуг евакуатора та плати за збереження транспортного засобу на спеціальному майданчику.
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн.,  суд виходить з таких норм чинного законодавства.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті
1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду унормовані відповідно до положень статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховуються правові висновки, здійснені Верховним Судом, викладені у постановах від 12.06.2023 у справі №686/7245/22, провадження №61-2174св23; від 29 травня 2023 року у справі №757/13867/21, провадження № 61-11498св22; від 02 березня 2023 року у справі №607/21703/21, провадження № 61-11873св22.
Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах: від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18; від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19, зробив висновок, який є застосованим й до даних правовідносин, про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
При цьому, суд виходить з того, причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Натомість, ані особливостей психічного / психологічного стану, зумовленого рішенням позивача, ані змін / погіршення стану здоров`я, прийому медичних препаратів у даній справі не підтверджено. Суду не надано й доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача погіршились відносини із оточуючими людьми.
У позовній заяві позивачка стверджувала, що отриманий стрес, що був спричинений протиправними діями відповідачів, призвів до поганого самопочуття та гіпертонічного кризу, чим завдано моральної шкоди.
Проте, як вбачається із наданого позивачем епікризу (картка стаціонарного хворого № 1518 (22), виданого кардіологічним відділенням КНП «Бердичівська міська лікарня Бердичівської міської ради, ОСОБА_1 поступила в кардіологічне відділення 24.03.2022 року. В результаті обстеження встановлено основний діагноз «стенокардія» та супутній діагноз «гіпертонічна хвороба II ст».
Оскаржувану постанову винесено 02.01.2023 року, а відтак погіршення стану здоров`я, що мало місце у 2022 році, не могло бути спричинене діяннями відповідачів.
У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не доведені належними та допустимими доказами, а твердження позивача про завдану моральну шкоду не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідачів. Тому за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування шкоди.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині за наявної аргументації та доведеності не підлягає задоволенню.
Крім того, позивачем не доведено протиправності рішень відповідачів, а відтак такий обов`язковий елемент складу цивільно-правового правопорушення, як протиправність діяння, в даному випадку відсутній.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд не оцінює розмір заявлених позовних вимог з точки зору справедливості та розумності за умови не доведення підстав для її стягнення.
Щодо позовних вимог до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки та стоянки транспортних засобів та оплати послуг Управління (Інспекція) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Свислова В.І. вони до задоволення не підлягають з огляду на наступне.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 та статтею 286 КАС України передбачено, що місцевими загальними судами як адміністративними розглядаються справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно до п. 7 частини 1 статті 4 КАС України термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з ч.3 ст.219 КУпАП від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 152-1 КУпАП, посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу. 
Правовою позицією ВС/КАС викладеної у справі №742/2298/17 від 17.09.2020 року визначено, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення посадові особи відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органу, який уповноважений такі стягнення накладати. Отже, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення.
ВС КАС неодноразово зазначав, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративних стягнень є орган, який таке стягнення наклав, а не конкретна посадова особа вказаного органу. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 N 724/716/16-а.
Отже, відповідачем у справі повинен виступати Департамент територіального контролю міста Києва (виконавчий орган Київської міської ради) як суб`єкт владних повноважень, а не Кушнір В.О. як інспектор з паркування.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч.3 ст.122 КупАП, працівники Інспекції з питань контролю за паркуванням (інспектори з паркування) відповідно до покладених на них повноважень діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені Інспекції з паркування Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Отже, відповідні інспектори з паркування у справах про оскарження постанов про притягнення певної особи до адміністративної відповідальності не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені, в тому числі частиною 3 статті 122 КУпАП.
Зміст статей ст. 213 та 219 КУпАП свідчить, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом за правилами, визначеними КАС України, є саме відповідний орган суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах і від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 724/716/16-а.
Зі змісту наведених положень процесуального законодавства вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального право відношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Так, як зазначено у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 742/2298/17 від 17.09.2020, належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.
Інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який положеннями відповідної статті КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.
Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.12.2019 по справі №724/716/16-а зауважив, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За вказаних обставин, в задоволенні позову до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки та стоянки транспортних засобів та оплати послуг Управління (Інспекція) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Свислова В.І. слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 122, 251, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки та стоянки транспортних засобів та оплати послуг Управління (Інспекція) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Свислова В.І. про скасування постанови та стягнення коштів - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя