09 березня 2026 року

Справа № 639/6894/25
Провадження № 2/642/418/26
РІШЕННЯ
Іменем України

09 березня 2026 року м. Харків
Холодногірський районний суд м. Харкова у складі: 
головуючого - судді Гримайло А.М.
за участю секретаря - Антонян А.М.,
позивачки - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Антипова О. В.,
відповідача - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 

установив:

16.09.2025 до Новобаварського районного суду м. Харкова звернувся представник позивача ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що у грудні 2021 року між ОСОБА_1 (далі - позивач) та ОСОБА_2 (далі - відповідач) почалися цивільні стосунки, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , однак після народження сина цивільні стосунки не склалися. З моменту народження дитини та до теперішнього часу позивач, як мати, повністю та належним чином самостійно виховує дитину, наповнює її світогляд та піклується про фізичний розвиток, створює умови для отримання нею належних знань та освіти, забезпечує належне харчування, медичний догляд, лікування дитини. 
Приблизно через півтора роки після народження дитини позивач почала усвідомлювати, що відповідач змінився: став байдужий, його інтереси почали відрізнятись від інтересів дитини, усвідомила, що він змінив своє відношення до дитини. Пізніше позивач дізналася, що відповідач вже три роки як вступив до церковної секти та рік тому прийняв «обряд хрещення», що кардинально вплинуло на його морально-духовний стан та відношення до дитини. Під час контакту з дитиною (які трапляються все рідше) він не приділяє уваги дитині, постійно сидить в телефоні та щось «бубонить» (на думку позивача він міг проводити якісь молитовні служіння), що врешті решт може завдати невиправної шкоди психіці дитини. Позивач розцінює дії та поведінку відповідача як можливі спроби нав`язати дитині якісь відомі тільки йому духовні цінності, що є неприйнятним, як для суспільного виховання, забезпечення дитині гармонійного розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в дусі якого позивач виховує дитину під час відсутності батька. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини в нормальному тлумаченні цього вислову, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших загальноприйнятних духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини та свідоме (або під тиском) нехтування своїми обов`язками.
Спосіб життя відповідача, його ставлення до виконання батьківських обов`язків та виховання сина позбавляє дитину майбутнього, загрожує її життю та духовному здоров`ю. На думку позивача, відповідач під тиском церковної секти або з іншою метою має намір зараз чи в майбутньому затягнути дитину до цієї секти. Переконання базується на тому, що мати відповідача також є адептом цієї секти.
Всі зазначені обставини утворюють підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом.
Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 22.09.2025 цивільна справа передана на розгляд до Холодногірського районного суду м. Харкова за підсудністю.
Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 14.10.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання.
27.10.2025 на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що він ніколи не був байдужим до сина і не відмовлявся допомагати у вихованні, завжди намагався приїжджати у визначені дні й, за можливості, частіше. Останні кілька місяців він мав можливість проводити з сином до чотирьох днів на тиждень, приносив дитині іграшки, розвивальні книжки або одяг; завжди прагнув брати участь у забезпеченні потреб сина. Неодноразово пропонував позивачці фінансову допомогу, проте вона не завжди погоджувалася її приймати. Також він готовий надалі офіційно сплачувати аліменти у встановленому законом порядку аби забезпечити дитині належні умови життя та розвитку.
Щодо своїх релігійних переконань зазначив, що належність до церкви не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки він є членом офіційно зареєстрованої релігійної громади Євангельських християн-баптистів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка діє відповідно до чинного законодавства України, у позові не наведено жодних конкретних доказів того, що його релігійні переконання завдали або можуть завдати шкоди дитині, у зв`язку з чим у задоволенні позову просив відмовити.
30.10.2025 до суду від представника позивача - адвоката Антипова О. В. надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 є убезпеченням дитини від майбутнього втягнення до церковної секти, адептом якого є його батько ОСОБА_2 , убезпечення морального, духовного та соціального розвитку дитини, а також убезпечення майна, яке у подальшому буде належати дитині, від можливого потрапляння до управління церковної секти. З огляду на малий вік дитини та неможливість у повній мірі здійснювати вплив на її моральний розвиток, відповідач виглядає гарним батьком. У позивачки відсутня впевненість, що у подальшому спілкування дитини з відповідачем не призведе до особистого покаяння дитини та вимоги прийняття Ісуса Христа, що подальше виховання дитини не буде мати акцент на біблійній освіті. Втягнення неповнолітньої дитини до церковної секти позивачка тлумачить як експлуатацію дитини, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
30.01.2026 від представника третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Бєлікової Н. М. надійшли письмові пояснення щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що надали висновок, проти задоволення позовних вимог заперечувала, оскільки позивачкою не надано доказів щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських прав, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 164 СК України; просила розгляд справи проводити за відсутності представника органу опіки та піклування (а. с. 122).
13.02.2026 від представника позивачки - адвоката Антипова О. В. надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких вважав, що висновок, наданий третьою особою необхідно піддати критиці, бо він не містить жодного факту, з боку компетентних органів не проводилася робота, спрямована на надання допомоги матері дитини, виправлення недоліків в поведінці батька і можливості їх вирішення, хоча це є прямим обов`язком третьої особи, що передбачено рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 17.01.2018 № 6, а орган опіки та піклування поставив його інтереси вище інтересів дитини і обмежився лише наданням висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав, що не є достатнім в такій сфері як батьківські відносини.
Своїми діями і поведінкою відповідач остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина, хоча проявляє активну поведінку, спрямовану на визнання його статусу батьківства перед кимось, а не піклування та розвиток власної дитини, про що свідчить подарунок для дитини, отриманий позивачкою перед Новим роком, який просив дослідити у судовому засіданні як доказ у справі та ухвалити рішення, яким вимоги позивачки, що були пред`явлені у позові до відповідача задовольнити повністю.
Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 17.02.2026 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті. 
У судове засідання позивачка та її представник з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, позивачка пояснила, що стосунки з відповідачем не склалися практично одразу після народження сина, відповідач вирішив встановити для спільного життя правила патріархату. У своєму домі, повністю на власному забезпеченні, вона повинна була жити так, як буде зручно і потрібно відповідачу. Найголовнішим було те, що вона мала дружити й любити його батьків, дітей, онуків і собак його покійної дружини, оскільки на той момент вони були для нього рідними людьми, однак її батьки, які допомагали з вихованням їх сина ОСОБА_5 , стали для нього тягарем. Батько дитини ОСОБА_2 приїздив погратися із сином, його батьки - лише у свята, з боку відповідача були спроби надіслання поштою аліментів на дитину, мабуть, для того, щоб залишилися чеки, але вона завжди повертала їх назад. З власної ініціативи ОСОБА_2 з осені 2024 почав оплачувати та возити сина на заняття до футбольної секції. Протягом останнього року поведінка ОСОБА_2 сильно змінилася, він часто згадував у розмовах про ОСОБА_6 , почав активно допомагати їй фізично: у дворі, в городі, закупив матеріали для заміни проводки у частині будинку, встановив кондиціонер, але в спілкуванні з сином все частіше став якимось іншим, не таким, як був раніше, став поступливим, мовчазним, наче кимось, та або чимось керованим. У домі почали відбуватися дивні речі: падали й розбивалися православні ікони та образи, вона постійно почала хворіти та підозрювати, що смерть дружини ОСОБА_2 була не такою вже випадковою...
Відповідач та його мати є членами секти, його мати неодноразово намагалася затягнути позивачку і її рідних в свою секту.
Вона дуже боїться за свого сина - як за свого життя, так і на випадок, якщо з нею щось трапиться, або мені «допоможуть» його закінчити, оскільки в баптистських організаціях багато реабілітаційних центрів, де перебувають наркозалежні та колишні ув?язнені. Скористатися допомогою таких людей цілком у інтересах секти, адже ОСОБА_2 не має нічого власного і їм не надто цікавий, натомість малолітній син є її прямим спадкоємцем та у разі одноосібного опікунства ОСОБА_2 ніхто не зможе захистити дитину від дій його батька та його сектантської громади.
За останні 7 місяців від батька дитина отримав лише два новорічні календарики із сімейними фотографіями та фотоальбом.
22.11.2025 позивачці зателефонувала адвокат Ляпіна А. А. з пропозицією врегулювати питання таким чином: батько дитини готовий надавати 10 000 грн на харчування Степана та оплачувати приватний дитячий садок, який відвідує син, за умови відкликання позовної заяви з суду.
Два роки тому, коли ОСОБА_5 тяжко хворів, ОСОБА_2 активно допомагав: возив її із сином до приватних клінік, організовував виїзди педіатрів додому, брав участь в оплаті лікування, натомість протягом останніх двох тижнів, коли дитина знову серйозно хворіла, батько, маючи доступ до медичної інформації в системі Helsi та знаючи про стан здоров?я сина, не виявив ініціативи зв?язатися з нею, не поцікавився самопочуттям дитини та не запропонував ані фізичної, ані матеріальної допомоги в лікуванні сина, тому просила захистити її та їх дітей від загрози у вигляді ОСОБА_2 та його «братів у Христі». 
Представник позивачки - адвокат Антипов О. В. також просив позов задовольнити, посилаючись на наявність підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України; однією з підстав подання позову з боку позивачки зазначив її побоювання, що відповідач під тиском церковної секти, або з іншою метою має намір зараз чи в майбутньому затягнути дитину до цієї секти з метою передачі належного дитині та матері дитини майна в якості сплати «Десятини» як свого внеску «єдиному богу».
Відповідач у судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував, пояснив, що його єдиною метою є збереження можливості залишатися для свого сина батьком і брати участь у його житті та вихованні. Він не прагне конфлікту з матір?ю дитини і не хоче, щоб син ставав свідком напружених ситуацій між батьками, тому після того як йому було заборонено спілкування з дитиною, він утримався від будь-яких дій, які могли б спровокувати конфлікт. Лише одного разу він приїхав на місце, де мав проходити футбольний тренінг сина, аби коротко побачитися з ним, вони поспілкувалися не більше десяти хвилин, після чого він поїхав. Він я не намагався зустрічатися з сином до рішення суду, щоб уникнути напруги. Від виконання батьківських обов?язків він ніколи не ухилявся, завжди прагнув допомагати як матеріально, так і особистою участю у вихованні та розвитку дитини. Щодо своїх релігійних переконань пояснив, що є членом офіційно зареєстрованої релігійної громади ОСОБА_7 християн-баптистів, яка є законною організацією, діяльність якої не суперечить законам України; його віра не впливає негативно на дитину й не може бути підставою для обмеження або позбавлення батьківських прав, для нього є важливим мати можливість спілкуватися зі своїм сином, підтримувати його, брати участь у його житті та щоб він також міг спілкуватися зі мною. Він є відкритим до співпраці з органом опіки, готовий до визначеного судом порядку спілкування, вважав, що позбавлення його батьківських прав не відповідає інтересам дитини та не має правових підстав, тому у задоволенні позову просив відмовити.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Суд, вислухавши позивача, її представника, відповідача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 29.06.2022, виданого Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 6).
Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.08.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 7, 8).
10.06.2024 ОСОБА_1 з КНП «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради укладена декларація № 0001-0АМР-А9А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 9).
Як вбачається з платіжних квитанцій від 06.05.2025, від 24.06.2025 ОСОБА_2 були здійснені перерахунки на картку на суму 2200,00 грн та 6270,00 грн. відповідно із зазначенням призначення платежу «Футбік» (а. с. 55).
Судом встановлено, що Релігійна громада «Ясна Поляна» Церкви Євангельських християн бабтистів, код ЄДРПОУ 25456379, є релігійною організацією, що зареєстрована як юридична особа в Україні з 25.04.1994, інформація щодо якої знаходиться у вільному доступі у мережі «Інтернет». 
З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №49/0/1131-26 від 28.01.2026 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає разом з матір`ю, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створені належні умови для проживання та всебічного розвитку. На співбесіді в Департаменті служб та на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - Комісія) ОСОБА_1 повідомила, що питання позбавлення батька дитини батьківських прав виникло у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 став прихожанином церковної секти та прийняв «обряд хрещення», тому вона вважає, що в майбутньому він може залучити до цієї церковної секти малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 на засіданні Комісії повідомив, що любить свого сина та в подальшому також бажає брати участь у його вихованні та матеріальному утриманні, проти позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав заперечує.
ОСОБА_1 не надала Департаменту служб жодних доказів щодо неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому враховуючи інтереси дитини та рекомендації Комісії, керуючись ст. ст. 19, 164 СК України в інтересах дитини, Департамент служб, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що є братом позивачки, протягом останнього року відповідача не бачив, свідком будь-яких протиправних дій з боку відповідача щодо дитини не був.
Свідок ОСОБА_9 пояснила, що часто буває у позивачки, протягом останнього року відповідача там не бачила, однак при зустрічах з ним бачила, що його поведінка якось змінилася.
Відповідачем надані суду роздруківки з Google Хронології про його відвідування у період з березня 2005 по вересень 2025 місця проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; травень-вересень 2025 за адресою: АДРЕСА_2 , а також роздруківка спільних фотографій ОСОБА_2 з сином, на підтвердження факту спілкування з дитиною та участі у його розвитку. (а. с. 53-61)
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
За приписами ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин 8, 9, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Зі ст. ст. 150, 180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 в п. 16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
 
У постанові від 04.03.2021 в справі № 756/6112/18, провадження № 61-12087св20 Верховний Суд вказав, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
За змістом роз`яснень п. п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших незалежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага.
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.01.2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).
11.07.2017 Європейським Судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наданий суду відеозапис, зроблений під час «богослужіння» 30.11.2025 у церкві «Ясна Поляна», адептом якої є відповідач, а також два календаря зі спільними фотографіями відповідача з сином, суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не відноситься до предмету доказування у справі про позбавлення батьківських прав. 
Суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявності в його діях вини, а також підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України.
Позивач не довів, у чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та не надав суду доказів, які б беззапересно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю (фізичному та духовному) дитини, позбавляє дитину майбутнього.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позбавлення батьківських прав є наслідком певної протиправної поведінки особи, яка передує такому позбавленню, та не може бути вчиненим з метою попередження ймовірної, на думку позивача, поведінки відповідача у майбутньому.
Суд вважає, що позбавлення батька ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини буде суперечити інтересам самої дитини, доводи позову по суті зводяться до неприязних стосунків між позивачкою та відповідачем.
За таких обставин суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та недоведеності належними, достатніми та допустими доказами позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок позивача. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 6, 10, 13, 43, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 353 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 09.03.2026.

Суддя -       А. М. Гримайло