ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року	справа № 380/24842/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії № 133950018790 від 18.11.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального (пільгового) страхового стажу за Списком № 2 періоди трудової діяльності у Відокремленому підрозділі “Шахта “Степова” Державного підприємства “Львіввугілля” з 01.07.2024 по 28.10.2025 та призначити ОСОБА_1 з 12 листопада 2025 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 № 213-VІІІ.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 12 листопада 2025 року вона звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2. Наголошує, що на момент звернення вона повністю відповідала вимогам законодавства для отримання такого виду пенсії: досягла 50-річного віку, працювала повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мала понад 20 років загального страхового стажу та понад 10 років спеціального (пільгового) стажу.
За принципом екстериторіальності заяву розподілено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, яке оскаржуваним рішенням від 18.11.2025 № 133950018790 відмовило у призначенні пенсії. Відмова пенсійного органу мотивована двома чинниками. По-перше, недосягненням позивачкою необхідного пенсійного віку (55 років), який встановлений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV. По-друге, нібито відсутністю необхідного 10-річного пільгового стажу (відповідач своїм розрахунком зарахував позивачці лише 09 років 00 місяців 21 день пільгового стажу).
Позивачка не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його незаконним та таким, що порушує її конституційне право на соціальний захист. Вона звертає увагу суду на те, що з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме стаття 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII), яка чітко визначає пенсійний вік для жінок за вказаною категорією — 50 років.
Щодо розрахунку пільгового стажу, позивачка вказує, що відповідач безпідставно та протиправно не зарахував їй період роботи з 01.07.2024 по 28.10.2025 у Відокремленому підрозділі “Шахта “Степова” Державного підприємства “Львіввугілля” на посаді стовбурового на поверхні шахти виключно через відсутність у системі персоніфікованого обліку відомостей про сплату підприємством єдиного соціального внеску. Позивачка акцентує, що вона сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, і за сталою судовою практикою найманий працівник не може нести відповідальність за фінансову недисциплінованість роботодавця щодо сплати податків та зборів. Враховуючи цей безпідставно виключений період, її дійсний пільговий стаж становить понад 10 років, що формує її беззаперечне право на отримання пенсії.
Ухвалою від 23 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відзив на адміністративний позов, у якому заявлені вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Свою правову позицію ГУ ПФУ в Полтавській області обґрунтовує тим, що починаючи з 01.01.2004 питання призначення пенсій на пільгових умовах регулюється виключно нормами Закону № 1058-IV, згідно з якими пенсійний вік для цієї категорії осіб становить 55 років.
Крім того, пенсійний орган наполягає на абсолютній правомірності незарахування до страхового та пільгового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.07.2024 по 28.10.2025. Відповідач зазначає, що за імперативними приписами статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду лише за умови сплати страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Оскільки в Реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про сплату таких внесків за спірний період, відповідач стверджує, що позбавлений правових підстав для зарахування цього часу до пільгового стажу позивачки.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини спірних правовідносин, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивачки та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася 12 листопада 2025 року до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою встановленого зразка про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту “б” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
До вказаної заяви позивачкою додано документи для підтвердження її особи та набутого трудового стажу, зокрема: паспорт громадянина України, картку платника податків (ідентифікаційний код), диплом про освіту, свідоцтва про народження дітей, свідоцтво про шлюб, а також оригінал трудової книжки серії НОМЕР_1 .
З метою беззаперечного підтвердження спеціального (пільгового) характеру своєї роботи позивачка додатково подала уточнюючу пільгову довідку, видану Відокремленим підрозділом “Шахта “Степова” Державного підприємства “Львіввугілля” від 28.10.2025 за № 166. 
У цій довідці деталізовано, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день в умовах, передбачених Списком № 2 (за професією “стовбуровий, зайнятий на поверхні шахти”), та наведено вичерпний перелік наказів про результати проведення атестації робочих місць на вказаному підприємстві, які підтверджують право на пільгове пенсійне забезпечення.
Відповідно до технології опрацювання заяв у системі Пенсійного фонду України, за принципом екстериторіальності, заяву позивачки разом із відсканованими копіями документів розподілено для розгляду та прийняття рішення до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
За результатами розгляду поданих документів, Головним управлінням ПФУ в Полтавській області сформовано та прийнято рішення від 18.11.2025 № 133950018790, яким ОСОБА_1 повністю відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідач мотивував свою відмову двома підставами, посилаючись на приписи пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”:
Недосягнення необхідного пенсійного віку: відповідач зазначив, що необхідний вік для призначення такого виду пенсії становить 55 років, тоді як вік заявниці на момент звернення становив 53 роки 7 місяців.
Відсутність необхідного пільгового стажу: відповідач здійснив власний розрахунок, за яким визнав, що загальний страховий стаж позивачки є достатнім і становить 34 роки 00 місяців 05 днів. Однак пільговий стаж за Списком № 2 пенсійний орган обрахував лише на рівні 09 років 00 місяців 21 день (замість мінімально необхідних 10 років).
Суд окремо звертає увагу на те, що відповідач у своєму рішенні прямо вказав причину зменшення пільгового стажу: до страхового та пільгового стажу роботи ОСОБА_1 пенсійним органом не зараховано останній період її роботи у ВП “Шахта “Степова” ДП “Львіввугілля” — з 01.07.2024 по 28.10.2025. 
Відповідач обґрунтував це тим, що у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за вказаний період відсутні відомості про фактичну сплату підприємством-роботодавцем єдиного страхового внеску.
Вважаючи таку відмову відповідача абсолютно необґрунтованою та такою, що нівелює її багаторічну сумлінну працю у шкідливих і важких умовах, порушуючи принцип легітимних очікувань, позивачка звернулася до суду за захистом своїх соціальних прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, аналізуючи аргументи сторін та перевіряючи оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність обов`язковим критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України (зокрема, щодо прийняття рішення обґрунтовано, розсудливо та пропорційно), суд виходить із таких мотивів та приписів чинного законодавства.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 46 Конституції України імперативно визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Крім того, відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах “Пічкур проти України”, “Суханов та Ільченко проти України”), право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як право на мирне володіння своїм майном, втручання у яке з боку держави має бути законним та пропорційним.
Базовими нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян в Україні, є Закон України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі — Закон № 1788-ХІІ) та Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі — Закон № 1058-ІV).
Оцінюючи правомірність першої підстави відмови відповідача, а саме — застосування до позивачки збільшеного пенсійного віку (55 років), суд зазначає наступне.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 № 213-VІІІ (який набрав чинності 01.04.2015, далі — Закон № 213-VІІІ) було суттєво змінено умови виходу на пенсію на пільгових умовах. Зокрема, було збільшено раніше передбачений пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію за Списком № 2, а саме для жінок — з 50 до 55 років, а також збільшено необхідний мінімальний загальний страховий стаж з 20 до 25 років. Надалі ці ж самі обмежувальні норми були імплементовані законодавцем до Закону № 1058-IV (шляхом доповнення його статтею 114).
Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) вказані зміни визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Конституційний Суд України у своєму рішенні підкреслив, що особи, які працювали в шкідливих умовах, мали законні (легітимні) очікування щодо отримання пільгової пенсії по досягненню визначеного попереднім законодавством віку. Зміна умов призначення пенсії для таких осіб є порушенням вимог статті 22 Конституції України. Відтак, неконституційними визнано, зокрема, статтю 13, частину другу статті 14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII.
Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Згідно з імперативним приписом пункту 3 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020, чітко встановлено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Отже, Закон № 1788-ХІІ (у первинній редакції, відновленій внаслідок Рішення КСУ № 1-р/2020) безальтернативно встановлює право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 для жінок саме після досягнення 50 років (за умови наявності загального стажу не менше 20 років та пільгового стажу не менше 10 років).
Натомість пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV (на який виключно посилається відповідач) визначає інший вік — 55 років та стаж 25 років.
Вирішуючи вказану правову колізію між нормами двох законів, які регулюють одне і те ж коло відносин, суд застосовує загальновизнаний принцип права in dubio pro persona (всі сумніви та суперечності тлумачаться на користь особи).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19) сформувала сталий та обов`язковий для застосування правовий висновок: у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади (в тому числі й органи Пенсійного фонду) зобов`язані застосувати той підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Європейський суд з прав людини також неодноразово зазначав, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, яка призводить до різного тлумачення, порушує вимогу “якості закону”, а тому такі колізії повинні вирішуватися на користь заявника (рішення у справах “Щокін проти України”, “Серков проти України”).
Аналогічний висновок щодо необхідності застосування у таких спорах саме норм Закону № 1788-XII (з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020), а не Закону № 1058-IV, викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3611/20 (адміністративне провадження № Пз/9901/32/20). 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент звернення із заявою до територіального органу Пенсійного фонду (12.11.2025) вона досягла віку 53 роки та 7 місяців. Крім того, матеріалами справи доведено, що позивачка працювала на роботах із шкідливими і важкими умовами праці до 01 квітня 2015 року.
Враховуючи викладене, позивачка повністю досягла необхідного законодавчо встановленого пенсійного віку в розумінні статті 13 Закону № 1788-XII у поєднанні з рішенням Конституційного Суду України. Відтак, відмова відповідача у призначенні їй пенсії з формальних мотивів недосягнення нею 55 років, визначених Законом № 1058-IV, є юридично неспроможною, порушує принцип правової визначеності та є відверто протиправною.
Щодо другої підстави відмови — незарахування відповідачем до пільгового стажу за Списком № 2 періоду роботи позивачки з 01.07.2024 по 28.10.2025 виключно через відсутність у системі персоніфікованого обліку відомостей про сплату підприємством-роботодавцем єдиного соціального внеску, суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-ХІІ та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі — Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Пунктом 20 Порядку № 637 прямо передбачено, що для підтвердження спеціального (пільгового) трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Судом встановлено, що під час звернення за призначенням пенсії позивачкою було надано належним чином оформлену уточнюючу довідку Відокремленого підрозділу “Шахта “Степова” Державного підприємства “Львіввугілля” від 28.10.2025 № 166. Ця довідка повністю відповідає вимогам законодавства, містить посилання на первинні документи обліку (накази, особові рахунки) та підтверджує, що в період з 03.08.2016 по 28.10.2025 (до якого безпосередньо входить і спірний виключений період) ОСОБА_1 працювала повний робочий день на відкритих гірничих роботах на поверхні шахти за професією “стовбуровий, зайнятий на поверхні шахти”, що передбачена Списком № 2, розділ 1, підрозділ 1 (згідно з постановою КМУ № 461 від 24.06.2016). Довідка також підтверджує факт систематичного та своєчасного проведення на підприємстві атестації робочих місць за умовами праці.
Суд наголошує, що відповідач у своєму рішенні не висловив жодних застережень щодо достовірності вказаної довідки, характеру виконуваної роботи чи результатів атестації робочих місць. Єдиною підставою для виключення відповідачем спірного періоду (з 01.07.2024 по 28.10.2025) зі стажу стала відсутність у Реєстрі застрахованих осіб Пенсійного фонду інформації про фактичну сплату підприємством єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Оцінюючи такі дії пенсійного органу крізь призму принципу верховенства права та пропорційності, суд керується таким.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж — період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Водночас, згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 № 2464-VI, платниками єдиного внеску є виключно роботодавці (підприємства, установи та організації). Саме на них державою покладено безальтернативний публічно-правовий обов`язок щодо своєчасного нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску за своїх найманих працівників.
Законодавством України не передбачено відповідальності працівника (застрахованої особи) за порушення роботодавцем (страхувальником) вимог щодо сплати страхових внесків, так само як і не передбачено позбавлення особи конституційного права на соціальний захист та пенсійне забезпечення через недобросовісність підприємства. Працівник, який належним чином виконував свої трудові обов`язки, об`єктивно позбавлений реальних та дієвих важелів впливу на роботодавця щодо примусової сплати ним податків і зборів.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе виключно страхувальник, до якого держава в особі податкових органів та органів Пенсійного фонду має право (та обов`язок) застосовувати передбачені законом заходи примусового стягнення (штрафи, пені, звернення до суду тощо). Перекладання цього тягаря та негативних наслідків бездіяльності роботодавця на пенсіонера є неприпустимим, порушує принцип індивідуальної відповідальності та суперечить принципу “належного урядування”.
Вказана правова позиція є сталою, послідовною та обов`язковою для застосування згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України, оскільки вона неодноразово висловлювалась Верховним Судом. Зокрема, у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 414/736/17 та від 23.07.2019 у справі № 617/927/17. Верховний Суд чітко констатував: наявність заборгованості підприємства зі сплати страхових внесків не може бути законною підставою для незарахування до страхового (в тому числі пільгового) стажу періодів фактичної роботи особи на такому підприємстві.
Враховуючи наведене, дії Головного управління ПФУ в Полтавській області щодо незарахування до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком № 2 періоду її роботи у ВП “Шахта “Степова” ДП “Львіввугілля” з 01.07.2024 по 28.10.2025 (який становить 1 рік 3 місяці 28 днів) є юридично необґрунтованими та протиправними.
З огляду на те, що відповідач у своєму рішенні самостійно визнав та підтвердив наявність у позивачки 09 років 00 місяців 21 дня пільгового стажу, після безумовного додавання до нього протиправно не зарахованого спірного періоду (01 рік 03 місяці 28 днів), загальний пільговий стаж ОСОБА_1 за Списком № 2 становить 10 років 04 місяці 19 днів, що з надлишком перевищує мінімально необхідні за законом 10 років. Крім того, загальний страховий стаж позивачки становить понад 34 роки.
Отже, суд дійшоввисновку, що ОСОБА_1 досягла необхідного 50-річного віку, має достатній загальний та спеціальний (пільговий) стаж, а відтак вона повною мірою виконала всі матеріально-правові умови, передбачені пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-XII, для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Обираючи належний, ефективний та вичерпний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд враховує приписи статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 245 КАС України. Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
У цій справі суд встановив, що позивачка дотримала всіх передбачених законом умов для отримання пенсії. У такому випадку повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії не є дискреційними (тобто такими, що передбачають право вибору з кількох юридично допустимих рішень), а є “зв`язаними”. Якщо особа відповідає вимогам закону, орган ПФУ зобов`язаний прийняти єдине можливе правомірне рішення — призначити пенсію.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.
Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011р.) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.
З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з дати її звернення із заявою, тобто з 12.11.2025, є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд застосовує приписи статті 139 КАС України. Згідно з частиною першою цієї статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки позов задоволено повністю, документально підтверджений судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. 
Доказів понесення витрат на правничу допомогу (детального опису робіт, актів наданих послуг тощо) суду не надано, тому в цій частині питання розподілу не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 18 листопада 2025 року № 133950018790 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34; код ЄДРПОУ 13967927) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до спеціального (пільгового) страхового стажу за Списком № 2 період її трудової діяльності у Відокремленому підрозділі “Шахта “Степова” Державного підприємства “Львіввугілля” з 01 липня 2024 року по 28 жовтня 2025 року.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34; код ЄДРПОУ 13967927) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з 12 листопада 2025 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (в редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ).
5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34; код ЄДРПОУ 13967927) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 20 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.