ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року 

м. Київ

справа № 456/2108/24 
провадження № 61-16061св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2025 року у складі судді Бучківської В. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу. З червня 2015 року відповідач тимчасово проживав у м. Києві, однак їхні шлюбні відносини продовжувалися. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила сина ОСОБА_5 . Запис про батька дитини проведено за її заявою, оскільки відповідач відмовився написати заяву про визнання батьківства, хоча факт батьківства ним не оспорювався. У подальшому, після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач перестав цікавитися життям сина та його матеріально утримувати, одружився з іншою жінкою, з якою на цей час проживає та має неповнолітню дитину.

Заочним рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року у справі № 2/558/6/21 задоволено її позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів. Однак, відповідач не піклується про дитину з дня його народження, не проявляє інтересу до його навчання, стану здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач, покладених на нього законом батьківських обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Відповідач з лютого 2024 року не сплачує аліментів, визначених рішенням суду.

У зв`язку з наміром позбавити відповідача батьківських прав щодо сина, вона звернулася до Органу опіки та піклування Боремельської сільської ради, рішенням якого затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт оспорювання батьківства в суді, невідвідування сина за його місцем проживання з матір`ю, недостатній розмір аліментів, не можуть вказувати на наявність передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав відповідача стосовно сина, який повідомив, що бажає спілкуватися з рідним батьком. 

Суд визнав безпідставними посилання органу опіки та піклування у своєму висновку на те, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним, оскільки такий висновок належним чином не є обґрунтованим. 

Судом не встановлено такої поведінки батька щодо дитини, яка б давала підстави для висновку про його негативний та шкідливий вплив на сина, тоді як позбавлення дитини спорідненості з батьком матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення.

Суд врахував позицію відповідача, який заперечив проти позбавлення його батьківських прав щодо сина та виявив бажання налагодити відносини та спілкування з сином.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд виходив із того, що це судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування цього судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У грудні 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що судами проігноровано встановлені факти, які у своїй сукупності беззаперечно свідчать про свідоме та тривале ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а саме:

- відсутність будь-якого реального спілкування з дитиною протягом кількох років, оскільки з 2021 року до 2025 року відповідач жодного разу не відвідував дитину, не брав участі у її вихованні, лікуванні, навчанні, не підтримував жодного регулярного зв`язку з дитиною;
- дитина не впізнала біологічного батька під час допиту в суді, що зафіксовано у протоколі судового засідання.

Судами не враховано також наявні у матеріалах справи докази, які свідчать про повну відсутність психоемоційного зв`язку між відповідачем та дитиною, що підтверджується: висновком практичного психолога Боремельського ліцею; показами психолога ОСОБА_6 , показами класного керівника ОСОБА_7 , висновком органу опіки та піклування, у якому прямо зазначено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини.

Крім того, відхиляючи висновок опіки та піклування, апеляційний суд формально визнав висновок органу опіки «рекомендаційним», проте не навів жодних переконливих мотивів, чому він суперечить інтересам дитини.

Відзивів на касаційну скаргу від інших сторін справи станом на момент розгляду справи Верховним Судом не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 грудня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано зі Стрийського міськрайонного суду Львівської області матеріали справи № 456/2108/24. 

У лютому 2026 року матеріали справи № 456/2108/24 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року справу № 456/2108/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 04 жовтня 2017 року, батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_9 , актовий запис № 2493.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2021 року ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з характеристикою Боремельського ліцею, ОСОБА_5 навчається в 1 класі, зарекомендував себе як старанний, працелюбний учень. Вихованням дитини займається мама. Вона відповідально ставиться до виховання та навчання сина. Створені відмінні умови для навчання і розвитку дитини. Мама підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Батько хлопчика у вихованні та навчанні дитини участі не бере.

06 вересня 2022 року ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, актовий запис № 47, прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюб « ОСОБА_9 », відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 06 вересня 2022 року серії НОМЕР_2 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 25 січня 2024 року № 3 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, керуючись статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 164, 166, 180 СК України, постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_5 .

З висновку практичного психолога Боремельського ліцею Дубенького району Рівненської області ОСОБА_6 встановлено, що після проведення психологічних консультацій, спостереження за поведінкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сформовано такі висновки: мова добре розвинена, словниковий запас відповідає високій віковій нормі, відсутні дефекти вимови, використовує поширені речення. Рівень комунікативної ініціативи високий. Емоційні реакції адекватні, мотивація пізнавальна. Потреби дитини зосередженні на емоційному благополуччі сім`ї. Розвинена мотиваційна сфера. Психоемоційний стан хлопчика позитивний. Соціальна ситуація розвитку: успішні соціальні відносини хлопчика з однолітками та вчителем початкових класів. У дитини багато друзів, які важливі для нього і викликають позитивні емоції. Ставлення до вчителя також позитивне. У відносинах з мамою та чоловіком мами ( ОСОБА_12 ) відчуваються довірливі відносини, любить свою сестричку ОСОБА_13 . Хлопчик почувається безпечно у сімейному середовищі. Своїм татом вважає ОСОБА_15 , який є для хлопчика авторитетом. ОСОБА_16 виявляє емоційну прихильність, відкритість у спілкуванні, повагу, захоплення до свого тата ОСОБА_15 . На запитання про тата ОСОБА_15 реагує охоче. У стосунках із татом ОСОБА_17 помітно, що дитина відчуває емоційну підтримку.

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3 від 23 травня 2024 року, заборгованість ОСОБА_2 станом 23 травня 2024 року становить 137,00 грн.

Із заяви ОСОБА_3 встановлено, що остання звернулася до органу опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області із заявою про розгляд на комісії з питань захисту прав дитини питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 .

Служба у справах дітей Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області листом від 29 грудня 2023 року № 108/01-17/23 повідомила ОСОБА_2 , що 04 січня 2024 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3 від 12 листопада 2024 року, заборгованість ОСОБА_2 станом 12 листопада 2024 року відсутня.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні
і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, провадження № 61-12305св18).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23) та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій надано правову оцінку поданим сторонами доказам, висновку органу опіки та піклування і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_2 , як позбавлення його батьківських прав стосовно дитини.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачка відповідних доказів суду не надала.

Проживання сина на час розгляду справи разом із матір`ю та її новим чоловіком, які займаються вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що біологічний батько дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам спільної дочки сторін.

З урахуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), судами зроблено обґрунтовані висновки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 категорично не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина. Натомість, ОСОБА_2 у суді першої інстанції заперечив проти позбавлення його батьківських прав та виявив бажання налагодити відносини та спілкування з сином.

Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача щодо дитини не відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд вважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). 

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_3 , зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову позивачки.

Схожі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24 (провадження № 61-5926св25), від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24 (провадження № 61-5125св25), від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24 (провадження № 61-8256св25), від 23 вересня 2025 року у справі № 536/1302/24 (провадження № 61-9329св25).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив його без змін.

Неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відсутнє.

Зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинною на час ухвалення судового рішення, та законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить із конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Судами попередніх інстанцій було враховано норми міжнародного та національного законодавства, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення
є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

Твердження у касаційній скарзі про те, що суди фактично ухвалили своє рішення на підставі лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, що не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, спростовується змістом оскаржуваних судових рішень, які суди попередніх інстанцій прийняли на підставі оцінених у сукупності доказів, наданих сторонами.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні. 

Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав 
(див. постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі 
№ 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк