Справа № 727/7412/25 
Провадження № 2/727/74/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:
головуючого судді   Гавалешка П.С.,
за участю секретаря   Лепчук О.І.,
представників позивача  Іонашку В.Д., Боднаря О.І., Рандюка Ю.О.,
відповідача     ОСОБА_1 ,
представника відповідача   ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Буковинського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, 
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.
В обґрунтування позову в новій редакції зазначив, що Буковинському державному медичному університету на праві управління належить, зокрема студентський гуртожиток АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядок користування студентськими гуртожитками БДМУ визначено «Положенням про користування студентськими гуртожитками Буковинського державного медичного університету» від 12 серпня 2024 року, що затверджений вченою радою БДМУ 29 серпня 2024 року.
Так, у період починаючи із 2017 року ОСОБА_1 , провідний бухгалтер бухгалтерської служби БДМУ на підставі Договору на проживання у гуртожитку почала проживати у Студентському гуртожитку №1 БДМУ.
Зокрема, відповідно до Договору №1/24/1 на проживання у гуртожитку БДМУ на 2022/2023 навчальний рік, заклад вищої освіти в особі голови комісії з поселення з однієї сторони та ОСОБА_1 уклали Договір про передачу в строкове платне користування ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_2 , на період з 01.09.2022 року по 31.08.2023 року.
В подальшому, в період дії вищевказаного Договору, ОСОБА_1 почала проживати у вказаній кімнаті, без погодження із комісією з поселення, разом із своєю неповнолітньою дитиною, чим фактично почала займати 2 (два) ліжко місця у кімнаті АДРЕСА_3 .
Факт проживання у вищевказаній кімнаті гуртожитку ОСОБА_1 разом із дитиною підтверджується копією її власноруч написаної заяви про продовження проживання у гуртожитку від 07.09.2023 року, в якій остання просить продовжити їй проживання у кімнаті АДРЕСА_4 гуртожитку разом із неповнолітньою дитиною.
Таким чином, із вищенаведеного чітко вбачається, що у період з 31.08.2023 та по даний час ОСОБА_1 проживає у кімнаті АДРЕСА_5 , разом із своєю неповнолітньою дитиною, чим фактично займає два ліжко-місця.
Більше того, враховуючи проживання відповідачки разом із неповнолітньою дитиною у вказаній кімнаті гуртожитку, відсутня можливість заселення в кімнату № НОМЕР_1 студентів, хоча вказана кімната розрахована для проживання щонайменше 2-х здобувачів освіти.
Згідно п.2.11 Положення за надлишку вільних місць у гуртожитку університету здобувач освіти може поселитися (займати) на кілька чи на усі ліжко-місця у кімнаті з проведенням оплати за усі зайняті ним ліжко-місця.
При частковому (не повному) заселенні житлової кімнати, оплата за незайняті ліжко-місця пропорційно розділяється між здобувачами освіти, мешканцями житлової кімнати чи нараховується окремим здобувачам освіти, які відповідно до договору на проживання займають більше ніж одне ліжко-місце у цій кімнаті (п.5.6 Положення).
Повідомляють, що договір на проживання у гуртожитку на 2023-2024 рік із ОСОБА_1 укладено не було, оскільки після отримання від неї заяви про продовження проживання їй було повідомлено, що продовжити термін проживання у кімнаті АДРЕСА_4 немає можливості, оскільки на проживання у цій кімнаті претендують щонайменше двоє здобувачів освіти, які відповідно до Положення мають пріоритетне право на забезпечення житлом. Також ОСОБА_1 було запропоновано іншу вільну кімнату для проживання у даному гуртожитку, однак від даної пропозиції ОСОБА_1 відмовилася.
Так, відповідно до Наказу по університету від 20.07.2023 №320-Адм «Про встановлення вартості проживання у гуртожитках», вартість одного ліжко-місця для працівників встановлено на рівні 1680 грн.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 відмовилася від пропозиції переселитися в іншу кімнату, що розрахована на меншу кількість проживання здобувачів освіти, та продовжувала проживати разом із дитиною у займаній кімнаті АДРЕСА_4 , що розрахована щонайменше для проживання 2-х здобувачів освіти, останній наказами по університету нараховувалась оплата за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця.
За період з 01.09.2023 по 01.11.2025 ОСОБА_1 було проведено нарахування плати за проживання в гуртожитку № НОМЕР_2 в кімнаті № НОМЕР_1 на загальну суму 87360, 00 грн., що підтверджується відповідним розрахунком.
За вищевказаний період ОСОБА_1 добровільно було здійснено оплату проживання на загальну суму 20160, 00 грн. наступним чином: 30.10.2023 було сплачено 3360, 00 грн.; 24.04.2024 сплачено 10080, 00 грн; 09.08.2024 сплачено 6720, 00 грн.
Таким чином залишок оплати за проживання, який ОСОБА_1 відмовляється оплатити, складає станом на 01.11.2025 року – 67200, 00 грн.
Про необхідність оплати залишку вартості проживання у гуртожитку ОСОБА_1 неодноразово повідомлялася, що підтверджується копіями відповідних актів.
Крім того, ОСОБА_1 було направлено письмове повідомлення про необхідність оплати залишку вартості за проживання у гуртожитку у розмірі 43680, 00 грн. та запропоновано здійснити вищевказану оплату у строк до 05 червня 2025 року.
У відповідь на вказане повідомлення 28 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до БДМУ із письмовою заявою-відповіддю, зі змісту якої вбачається, що остання відмовляється від оплати вартості проживання, аргументуючи це відсутністю правових підстав, зокрема у зв`язку із відсутністю письмово укладено договору на проживання.
Таким чином, ОСОБА_1 без достатньої правової підстави за рахунок власника нерухомого майна зберегла у себе кошти у розмірі 67200, 00 грн., які мала сплатити за проживання у гуртожитку у вигляді плати за проживання, а тому вона зобов`язана повернути ці кошти власнику (розпоряднику) гуртожитку на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
На підставі вищевикладеного просять суд стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) на користь Буковинського державного медичного університету безпідставно збережені кошти в розмірі 67200 (шістдесят сім тисяч двісті) гривень.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.06.2025 відкрито провадження у справі. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту - вимоги про безпідставне збагачення замість вирішення можливого договірного спору про оплату проживання; елементи складу безпідставного збагачення не доведені: є чинна правова підстава проживання, немає доказів збереження в відповідача коштів за рахунок позивача без такої підстави; розрахунок заявленої суми є необґрунтованим і непідтвердженим первинними документами, не враховує особливостей державного регулювання плати за гуртожитки; внутрішні накази БДМУ не можуть ретроспективно змінювати умови договору та покладати на відповідача обов`язок платити за «друге ліжко-місце» без її згоди; позивач ігнорує соціальний характер гуртожитку та права дитини на проживання разом з матір`ю.
На підставі вищевикладеного просить суд відмовити Буковинському державному медичному університету в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 67200, 00 грн. повністю.
Представники позивача в судове засідання з`явилися, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач та її представник в судове засідання з`явилися, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що Буковинському державному медичному університету на праві управління належить, зокрема студентський гуртожиток АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядок користування студентськими гуртожитками БДМУ визначено «Положенням про користування студентськими гуртожитками Буковинського державного медичного університету» від 12 серпня 2024 року, що затверджений вченою радою БДМУ 29 серпня 2024 року.
Пунктом 1.1 Положення визначено, що це положення регламентує функціонування студентських гуртожитків Буковинського державного медичного університету, поселення та виселення, умови проживання, права і обов`язки мешканців гуртожитків, права і обов`язки адміністрації гуртожитків та університету.
Відповідно до п.1.4 Положення за рішенням ректора у гуртожитки університету можуть поселятися співробітники університету, а за надлишку вільних місць у гуртожитках - й інші (сторонні) особи. З числа інших осіб, які претендують на поселення у гуртожитки університету перевага надається здобувачам освіти з інших навчальних закладів та працівникам державних установ, закладів і підприємств. Рішення про поселення інших осіб приймається ректором університету.
На підставі рішення ректора про надання місць у гуртожитках голова Комісії з поселення видає здобувачу освіти ордер, який є єдиною підставою для поселення і проживання у студентському гуртожитку та укладає договір (угоду) на проживання в гуртожитку. В ордері зазначається адреса гуртожитку, номер кімнати та термін, на який надається місце для проживання (п.2.4 Положення).
Відповідно до Договору №1/24-1 на проживання у гуртожитку БДМУ на 2022/2023 навчальний рік, заклад вищої освіти в особі голови комісії з поселення з однієї сторони та ОСОБА_1 уклали Договір про передачу в строкове платне користування ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_2 , на період з 01.09.2022 по 31.08.2023.
Факт проживання у вищевказаній кімнаті гуртожитку ОСОБА_1 разом із дитиною підтверджується копією її власноруч написаної заяви про продовження проживання у гуртожитку від 07.09.2023, в якій остання просить продовжити їй проживання у кімнаті АДРЕСА_4 гуртожитку разом із неповнолітньою дитиною.
Згідно п.2.11 Положення за надлишку вільних місць у гуртожитку університету здобувач освіти може поселитися (займати) на кілька чи на усі ліжко-місця у кімнаті з проведенням оплати за усі зайняті ним ліжко-місця.
При частковому (не повному) заселенні житлової кімнати, оплата за незайняті ліжко-місця пропорційно розділяється між здобувачами освіти, мешканцями житлової кімнати чи нараховується окремим здобувачам освіти, які відповідно до договору на проживання займають більше ніж одне ліжко-місце у цій кімнаті (п.5.6 Положення).
Судом встановлено, що договір на проживання у гуртожитку на 2023-2024 рік із ОСОБА_1 укладено не було, оскільки після отримання від неї заяви про продовження проживання їй було повідомлено, що продовжити термін проживання у кімнаті АДРЕСА_4 немає можливості, оскільки на проживання у цій кімнаті претендують щонайменше двоє здобувачів освіти, які відповідно до Положення мають пріоритетне право на забезпечення житлом. Також ОСОБА_1 було запропоновано іншу вільну кімнату для проживання у даному гуртожитку, однак від даної пропозиції ОСОБА_1 відмовилася.
На підтвердження факту того, що кімната №24 гуртожитку розрахована щонайменше для двох здобувачів освіти, надано копії відповідних наказів із додатками (списками), зі змісту яких убачається, що до моменту поселення ОСОБА_1 у даній кімнаті, в ній завжди проживали щонайменше двоє осіб.
Відповідно до Наказу по університету від 20.07.2023 №320-Адм «Про встановлення вартості проживання у гуртожитках», вартість одного ліжко-місця для працівників встановлено на рівні 1680 грн. 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 відмовилася від пропозиції переселитися в іншу кімнату, що розрахована на меншу кількість проживання здобувачів освіти, та продовжувала проживати разом із дитиною у займаній кімнаті АДРЕСА_4 , що розрахована щонайменше для проживання 2-х здобувачів освіти, останній наказами по університету нараховувалась оплата за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця.
Так, Наказом №192-Адм від 23.04.2024 нараховано ОСОБА_1 оплату за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку № НОМЕР_2 за період із 01.09.2023 по 15.04.2024 у розмірі 3360, 00 грн. за один місяць.
Наказом №339-Адм від 05.08.2024 нараховано ОСОБА_1 оплату за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_3 за період із 16.04.2024 по 31.08.2024 року у розмірі 3360, 00 грн. за один місяць.
Крім того, Наказом №141-Адм від 31.03.2025 нараховано ОСОБА_1 оплату за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку №l за період із 01.09.2024 по 31.03.2025 у розмірі 3360, 00 грн. за один місяць.
Згідно наказу БДМУ №378-Адм від 25.07.2025 ОСОБА_1 нараховано оплату за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_3 за період із 01.04.2025 по 31.07.2025 у розмірі 3360, 00 грн. за один місяць.
Крім того, згідно наказу БДМУ №567-Адм від 23.10.2025 ОСОБА_1 нараховано оплату за проживання за 2 фактично зайняті ліжко-місця у кімнаті АДРЕСА_3 за період із 01.08.2025 по 31.10.2025 у розмірі 3360, 00 грн. за один місяць.
Таким чином, за період з 01.09.2023 по 01.11.2025 ОСОБА_1 було проведено нарахування плати за проживання в гуртожитку № НОМЕР_2 в кімнаті № НОМЕР_1 на загальну суму 87 360, 00 грн., що підтверджується відповідним розрахунком.
За вищевказаний період ОСОБА_1 добровільно було здійснено оплату проживання на загальну суму 20160, 00 грн. наступним чином: 30.10.2023 було сплачено 3360 грн.; 24.04.2024 сплачено 10080 грн; 09.08.2024 сплачено 6720 грн.
Таким чином залишок оплати за проживання, який ОСОБА_1 відмовляється оплатити, складає станом на 01.11.2025 – 67200, 00 грн.
Про необхідність оплати залишку вартості проживання у гуртожитку ОСОБА_1 неодноразово повідомлялася, що підтверджується копіями відповідних актів.
Крім того, ОСОБА_1 було направлено письмове повідомлення про необхідність оплати залишку вартості за проживання у гуртожитку у розмірі 43680 грн. та запропоновано здійснити вищевказану оплату у строк до 05 червня 2025 року.
У відповідь на вказане повідомлення 28 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до БДМУ із письмовою заявою-відповіддю, зі змісту якої вбачається, що остання відмовляється від оплати вартості проживання, аргументуючи це відсутністю правових підстав, зокрема у зв`язку із відсутністю письмово укладено договору на проживання.
Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Згідно з ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч.1 ст.812 ЦК України).
Частиною першою статті 813 ЦК України визначено, що сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи.
Так, право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20).
При розгляді подібних за змістом правовідносин Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 у справі №357/8975/20 зазначив, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч.1 ст.1212 ЦК України. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів (коштів) за безпідставне користування земельною ділянкою є за своїм змістом кондикційними. Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). У такому випадку діє презумпція завдавача шкоди, за якої позивач має право вимагати відшкодування шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою, а відповідач у випадку його незгоди з розміром шкоди, визначеним позивачем, має право оспорювати цей розмір і доводити менший розмір шкоди. Суд може лише оцінити докази і, якщо розмір шкоди завищений, зменшити його.
Відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №209/5477/13-ц).
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц).
Судом встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, оскільки договір на проживання у гуртожитку на 2023-2024 рік із ОСОБА_1 укладено не було, а тому заявлені позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.
У випадку використання житлового приміщення без оформлення договору оренди власник такого приміщення може захистити своє право на компенсацію йому вартості не отриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. Право оренди житлового приміщення виникає на підставі відповідного договору. Фактичний користувач житлового приміщення, який без достатньої правової підстави за рахунок власника зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Такий висновок суду узгоджується з правовими висновками, які викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20 (провадження №12-48гс21).
Таким чином, ОСОБА_1 без достатньої правової підстави за рахунок власника нерухомого майна зберегла у себе кошти у розмірі 67200 грн., які мала сплатити за проживання у гуртожитку у вигляді плати за проживання, а тому вона зобов`язана повернути ці кошти позивачу на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Суд вважає, що наведений позивачем розрахунок плати за проживання в гуртожитку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 та інформація про сплату підтверджується належними доказами та належним чином обґрунтований, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на його спростування.
Так, згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України).
Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження.
Суд вважає, що позивачем надано належні докази, які є підставою для задоволення його позовних вимог. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст.264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд, окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
Крім цього, з відповідача, на підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача сплачений останніми при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 3028 грн., виходячи з розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.2, 4, 5, 10-13, 76-81, 82, 141, 258, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Буковинського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) на користь Буковинського державного медичного університету безпідставно збережені кошти в розмірі 67200 (шістдесят сім тисяч двісті) гривень на розрахунковий рахунок: UA848201720313271003202006525 (плата за гуртожиток) код ЄДРПОУ 02010971, банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) на користь Буковинського державного медичного університету понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3028 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         П.С. Гавалешко