КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2026 року справа №320/23538/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області (адреса 04071, м. Київ, вул. Межигірська, 8, ЄДРПОУ 38537963) про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, їх посадових та службових осіб,

встановив:

Уповноважений представник позивача Савченка Михайла Миколайовича звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, їх посадових та службових осіб, у якому просить суд:
-Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 14.12.2021 року за шість місяців, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України;
-Стягнути з Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 14.12.2021 року за шість місяців, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити одноособово суддею Вісьтак М. Я., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 постановлено здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в електронній формі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_1 проходив службу в ГУ ДСНС України у Київській області та був звільнений 13.12.2021 у зв`язку з досягненням граничного віку. При цьому в день звільнення Відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, зокрема при нарахуванні одноразової грошової допомоги не врахував доплату за роботу в зоні Чорнобильської АЕС. У подальшому зазначене порушення було підтверджено судовими рішеннями, якими Відповідача зобов`язано провести відповідний перерахунок та виплату. Фактична виплата донарахованих сум відбулася лише 18.04.2025, що, за твердженням Позивача, свідчить про несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні. З метою отримання належних виплат ОСОБА_1 звернувся до Відповідача із адвокатським запитом, у якому послався на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та просив надати довідку про середній заробіток, а також здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідач фактично відмовив у задоволенні цих вимог, посилаючись на те, що на осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту норми КЗпП України не поширюються, а відповідні виплати законодавством не передбачені. ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною, оскільки остаточний розрахунок мав бути проведений у день звільнення – 13.12.2021, тоді як фактично він здійснений лише 18.04.2025, що свідчить про порушення його прав на своєчасне отримання всіх належних сум при звільненні та є підставою для нарахування компенсації за час затримки розрахунку. Таким чином, ОСОБА_1 просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
28.05.2025 року від уповноваженого представника Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Позиція відповідача обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах, а проходив службу на контрактних умовах у підрозділі ДСНС України, у зв`язку з чим його правовий та соціальний статус регулюється спеціальним законодавством, зокрема Кодексом цивільного захисту України, відповідним Положенням про порядок проходження служби та підзаконними нормативно-правовими актами, а не Кодексом законів про працю України. Відповідач зазначає, що законодавство про працю поширюється виключно на осіб, які працюють на підставі трудового договору, тоді як особи, які проходять службу, не є працівниками у розумінні трудового законодавства. Військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу проходять службу на підставі спеціальних норм, що передбачають окремий порядок правового регулювання, включаючи особливості грошового забезпечення та відповідальності. У зв`язку з цим відповідач вказує, що на позивача не поширюються положення Кодексу законів про працю України, зокрема статті 116 та 117, які передбачають обов`язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також відповідач наголошує, що відповідно до Інструкції №623 та постанови Кабінету Міністрів України №704 особам служби цивільного захисту виплачується грошове забезпечення, а не заробітна плата, і нормативні акти не містять визначення середньомісячного чи середньоденного заробітку, що унеможливлює як нарахування відповідних виплат, так і видачу довідок про такий заробіток. Крім того, відповідач стверджує, що при звільненні 13.12.2021 позивачу було виплачено всі належні суми відповідно до законодавства, а будь-які претензії з цього приводу на той момент відсутні. Окремо відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду, зазначаючи, що позов подано 07.05.2025, тобто після спливу встановленого місячного строку з дня звільнення та проведення розрахунку. Відповідач вважає, що перебіг цього строку починається з моменту, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а саме з дати звільнення, і подальші звернення позивача чи отримання відповідей не змінюють початку перебігу строку. Також відповідач зазначає, що позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду та не надав доказів існування об`єктивних перешкод, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду. У підсумку відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на відсутність правових підстав для застосування норм трудового законодавства та пропуск строку звернення до суду.
Суд не погоджується з доводами відповідача стосовно пропуску позивачем строку для звернення до суду з адміністративним позовом, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на таке.
Дані твердження не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи, з огляду на таке.
В силу приписів частин 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
До того ж, на військовослужбовців поширюється дія Кодексу законів про працю України, у тому числі дія ст. Кодексу законів про працю України, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості стосовно строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом при вирішенні спорів з подібними правовідносинами, а саме у постанові від 29 вересня 2021 року (справа №160/8332/20), від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 11 липня 2019 року (справа №814/2789/16), від 1 грудня 2019 року (справа №823/726/16), від 5 лютого 2020 року (справі № 825/565/17). Оскільки позовна заява містить вимоги про перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, яка за своєю суттю є рівнозначною заробітній, для визначення строку звернення до суду слід керуватися положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.
Поряд з цим, частиною 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції до 19.07.2022 було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до частин 1-2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції від 19.07.2022 (зміни внесені Законом
України від 07.07.2022 №2352-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Таким чином, Закон № 2352-IХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як слідує з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Проте, на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 13 грудня 2021 року. (звільнення позивача з військової служби) частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Отже, суд має достатні підстави вважати, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив службу в ГУ ДСНС України у Київській області на посаді командира відділення 11 державної пожежно-рятувальної частини 11 державного пожежно-рятувального загону.
На підставі наказу ГУ ДСНС України у Київській області № 402 о/с від 13.12.2021 його звільнено зі служби цивільного захисту за віком із 13 грудня 2021 року з виключенням із кадрів ДСНС України.
Із наданого до справи розрахунку вбачається, що при визначенні грошового забезпечення враховано:
посадовий оклад – 3170,00 грн; оклад за спеціальним званням – 1020,00 грн; надбавку за вислугу років (50%) – 2095,00 грн; надбавку за особливості проходження служби (50%) – 3142,50 грн; надбавку за кваліфікацію (3%) – 95,10 грн; премію (112%) – 3550,40 грн. 
Кількість повних календарних років служби для розрахунку допомоги – 36 років, розмір допомоги визначено у 50%.
Первісно нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні становила 235 314,00 грн.
Після перерахунку з урахуванням доплати за роботу в зоні Чорнобильської АЕС визначено суму донарахування 61 290,00 грн, з якої утримано: військовий збір 5% – 3 064,50 грн; податок на доходи фізичних осіб 18% – 11 032,20 грн. До виплати перераховано 47 193,30 грн.
У матеріалах міститься адвокатський запит від 23.04.2025, в якому запитувалась інформація про розрахунок виплат, надання довідки про середній заробіток, а також порушувалось питання нарахування виплат у зв`язку із затримкою розрахунку.
18.04.2025 на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано 47 193,30 грн із призначенням платежу як донарахування (перерахунок) одноразової грошової допомоги при звільненні на виконання судового рішення у справі № 320/16194/24.
Підставами для нарахування зазначеної суми визначено: рішення Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі № 320/16194/24; наказ 11 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Київській області від 16.04.2025 № 60-НК/56.11.
У відповіді 11 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Київській області зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу на контрактних умовах, а не перебував у трудових відносинах, у зв`язку з чим його правовий статус регулюється спеціальними нормативно-правовими актами у сфері цивільного захисту.
Також надано відповідь підрозділу ДСНС, у якій наведено підстави нарахування коштів, детальний розрахунок суми 47 193,30 грн та зазначено відсутність підстав для визначення середнього заробітку.
З Довідки 11 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Київській області № 56.11-417/56.11 від 22.05.2025 встановлено: грошове забезпечення за жовтень та листопад 2021 року: 13 073,00 грн на місяць; період затримки, який підлягає оплаті: 6 місяців (з 14.12.2021 по 14.06.2022).
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування, висновки суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України).
Частиною 1 статі 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
На підставі частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України).
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, на час звільнення позивача зі служби, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Проте на день звернення до суду із цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком у шість місяців.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV (далі Закону № 3248-IV), втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України.
Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд указав, що у зв`язку із набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року, є неможливим.
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судом касаційної інстанції у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд зазначає, що, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58, 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Судом установлено, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби цивільного захисту 13.12.2021. Фактичний розрахунок із позивачем проведено 18.04.2025, а саме виплачено суму у розмірі 47 193,30 грн на виконання судового рішення.
Тобто, період затримки розрахунку у цій справі охоплює період з 14.12.2021 (день, наступний за днем звільнення позивача зі служби) по 17.04.2025 (день, що передує фактичному проведенню остаточного розрахунку 18.04.2025), у зв`язку з чим спірні правовідносини є триваючими та виникли до 19 липня 2022 року, але продовжувалися і після цієї дати.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку у цій справі судом встановлено:
грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням (жовтень та листопад 2021 року) становило 13 073,00 грн щомісячно;
максимальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням обмеження, встановленого статтею 117 КЗпП України, становить шість місяців, що дорівнює:
13 073,00 грн х 6 = 78 438,00 грн.
Разом з тим судом встановлено, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат становив 296 604,00 грн, з яких фактично виплачено при звільненні 235 314,00 грн, тоді як невиплаченою залишалася частина у розмірі 61 290,00 грн.
Таким чином, частка невиплачених сум у загальному розмірі належних при звільненні виплат становить: 61 290,00 грн / 296 604,00 грн = 0,2066 (20,66%).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, у разі часткової невиплати належних при звільненні сум розмір відповідальності у вигляді середнього заробітку підлягає визначенню пропорційно розміру невиплаченої суми.
З урахуванням наведеного, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, визначається як: 78 438,00 грн х 20,66% = 16 205,29 грн.
З огляду на встановлені обставини суд зазначає, що при звільненні позивачу було виплачено більшу частину належних сум, тоді як затримка стосувалася лише частини виплат, яка була донарахована на виконання судового рішення.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, у разі часткової невиплати належних при звільненні сум розмір відповідальності у вигляді середнього заробітку має визначатися пропорційно розміру невиплаченої суми, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності.
За таких обставин стягнення на користь позивача повного розміру середнього заробітку за максимальний період призвело б до покладення на відповідача непропорційного тягаря відповідальності, що не відповідає правовій природі цієї виплати як компенсаційної.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд робить висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі, визначеному з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром грошового забезпечення у загальній сумі 16 205,29 грн.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Судові витрати по справі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією № 5168-0453-9977-7802 від 07.05.2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи.
Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області витрати по сплаті судового збору у розмірі 484,48 грн.
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області (адреса 04071, м. Київ, вул. Межигірська, 8, ЄДРПОУ 38537963) про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, їх посадових та службових осіб – задовольнити.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області щодо несвоєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .
3. Стягнути з Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 205 (шістнадцять тисяч двісті п`ять) гривень 00 копійок.
4. У задоволенні позовних вимог у решті частині — відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Київській області (адреса 04071, м. Київ, вул. Межигірська, 8, ЄДРПОУ 38537963).
6. Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.