П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/14227/25	

Перша інстанція: суддя Пекний А.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ у Одеській області), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 27.11.2024 №155250014063 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до спеціального стажу період навчання з 01.09.1982 по 25.06.1986 та 30.08.2002 по 27.06.2003, період догляду за дитиною з 01.01.1992 по 05.08.1993 та періоди роботи з 01.06.1981 по 17.07.1981, з 17.11.2005 по 18.01.2006, з 01.04.2006 по 09.05.2006, з 01.09.2008 по 31.10.2010, з 01.11.2010 по 29.08.2011, 11.10.2017 по 31.10.2021, з 03.11.2021 по 05.01.2022, з 17.11.2023 по 19.08.2024, зарахувати до страхового стажу період роботи 15.05.1996 по 22.09.1997 та період роботи 03.09.1986 по 31.12.1990 в районах Крайньої Півночі у пільговому обчисленні та призначити з 20.11.2025 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
В обґрунтування заявлених вимог позивачка пояснює, що по досягненню пенсійного віку звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до якої надала пакет необхідних документів. За результатами розгляду вказаної заяви ГУ ПФУ у Львівській області, визначене за принципом екстериторіальності прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком посилаючись на відсутність необхідного спеціального стажу. Позивачка вважає таке рішення протиправним та зазначає, що оскаржуване рішення порушує її право на соціальний захист, визначене статтею 46 Конституції України, зокрема, право на призначення пенсії за віком.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 27.11.2024 №155250014063.
Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.11.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням висновків суду.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 484,48 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції апелянт взагалі заперечує право позивачки на призначення пенсії та зазначає, що на час звернення із заявою про призначення пенсії, позивачка не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки станом на 11.10.2017 її стаж був меншим ніж 26 років 6 місяців. Спеціальний стаж роботи останньої, як зазначає апелянт, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти, становить 16 років 09 місяців 06 днів (при необхідних не менше 26 років 6 місяців), тобто, необхідний стаж заявниці відсутній. Отже, як вважає апелянт, спірне рішення прийняте відповідно до вимог діючого законодавства, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, зазначає про безпідставність поданої апеляційної скарги. Позивачка категорично не погоджується з розрахунком стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, який згідно розрахунків ГУ ПФУ у Львівській області складає 16 років 09 місяців 6 днів. Як зазначає позивачка, стаж педагогічної роботи на день звернення (20.11.2024) становить 37 років 1 місяць 27 днів, а станом на 11.10.2017 стаж становить 31 рік 11 місяців 28 днів, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в цій частині та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
Мотивуючи свою позицію про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу спірні періоди та зобов`язати орган Пенсійного фонду призначити пенсію, апелянтка просить суд апеляційної інстанції врахувати, що такі висновки суду не відповідають сталій судовій практиці, яка викладена, в тому числі, в постанові Верховного Суду від 09.10.2025 у справі №420/9225/24, та в інших справах, де суди зобов`язують орган Пенсійного фонду здійснити нарахування та виплату особам пенсії.
Також апелянтка зазначає, що відмова у задоволенні цієї частини позовних вимог порушує її права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ГУ ПФУ у Львівській області та ГУ ПФУ у Одеській області своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.
Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.
Пункт 2 частини 1 статті 263 КАС України визначає, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ГУ ПФУ у Львівській області не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.11.2024 звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Заява позивачки про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Львівській області.
27.11.2024 на підстави поданої заяви та наданих документів ГУ ПФУ у Львівській області прийняте рішення №155250014063 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 26 років 6 місяців (а.с.166).
Вказане рішення обґрунтовано тим, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 32 роки 07 місяців 12 днів, а стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років - становить 16 років 09 місяців 06 днів.
Також в рішенні територіальний орган Пенсійного фонду указав, що згідно наданих документів до страхового стажу заявниці не зараховані періоди роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992, згідно даних трудової книжки НОМЕР_1 від 01.06.1981, оскільки відповідно до Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РФСР по 31.12.1991. Отже, право на призначення пенсії за вислугу років відсутнє.
Позивачка, вважаючи протиправним вказане рішення, звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що мотиви, покладені в обґрунтування оскаржуваного рішення про відмову у призначення пенсії за вислугу років є протиправними, у зв`язку з чим вважав, що таке рішення має бути скасоване. Водночас, суд зауважив, що відповідно до спірного рішення до страхованого стажу не зарахований період роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992, однак позивачка вимог щодо зарахування цього періоду роботи у позовній заяві не заявляла. Далі суд указав, що позовні вимоги в частині покладення на відповідача зобов`язання зарахувати до страхового стажу період навчання з 01.09.1982 по 25.06.1986 та 30.08.2002 по 27.06.2003, період догляду за дитиною з 01.01.1992 по 05.08.1993 та з 02.12.1993 по 22.06.1995, періоди роботи з 01.06.1981 по 17.07.1981, з 01.07.1983 по 01.09.1983, з 15.05.1996 по 22.09.1997, з 07.11.2005 по 18.01.2006, з 01.04.2006 по 09.05.2006, з 01.09.2008 по 31.10.2010, з 01.11.2010 по 29.08.2011, 11.10.2017 по 31.10.2021, з 03.11.2021 по 05.01.2022, з 17.11.2023 по 18.08.2024, з 19.08.2024 по 19.11.2024, стаж 2 роки 1 місяць у пільговому обчисленні з кратністю один місяць за півтора за період роботи з 03.09.1986 по 31.12.1990 в районах Крайньої Півночі задоволенню не підлягають, оскільки відмова у зарахуванні вказаних періодів не була підставою для прийняття спірного рішення. Суд указав, що спірне рішення не містить відомостей, які саме періоди роботи не зараховані до стажу роботи позивачки, а тому суд позбавлений можливості самостійно визначати періоди роботи, які не зараховані територіальним органом Пенсійного фонду до спеціального стажу останньої. Суд вважав, що належним захистом прав позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів керується наступним.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ у Львівській області, в яких апелянт посилається на правомірність прийнятого рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюються Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі і вище - Закон № 1058-IV).
Так, Закон № 1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 24 до Закону №1058-ІV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Стаття 62 Закону №1058-IV встановлює, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 затверджений «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» № 637 (далі - Порядок №637).
Згідно пункту 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Вказана норма перекликається із положеннями статті 62 Закону №1788-ХІІ, яка також передбачає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що спірним рішенням орган Пенсійного фонду відмовив ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу період роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992, із посиланням на те, що згідно даних трудової книжки НОМЕР_1 від 01.06.1981, оскільки відповідно до Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РФСР по 31.12.1991.
Оцінюючи правомірність такої відмови, виходячи з підстав, які покладені в обґрунтування прийнятого рішення, колегія суддів зазначає таке.
Так, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 01.06.19812 серія НОМЕР_2 , міститься запис №7 про те, що з 03.09.1986 позивачка прийнята на посаду вихователя до відомчого дитячого закладу ПМК-101 ПСО «Амурводстрой» та згідно запису №8 позивачка звільнена з посади з 02.01.1992, у зв`язку із переведенням її чоловіка на інше місце служби (а.с.105).
Наведене свідчить про те, що записами трудової книжки позивачки, підтверджується факт її роботи у період з 03.09.1986 по 02.01.1992, на посаді вихователя дитячого закладу, записи трудової книжки №№7-8.
Колегія суддів вважає безпідставною відмову ГУ ПФУ у Львівській області у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу, із посиланням на те, що РФ призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Варто зазначити, що позивачка, працюючи поза межами України, мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення в Україні.
Також варто зазначити, що з огляду на чинність Угоди під час роботи позивачки поза межами України остання не може нести негативні наслідки у вигляді позбавлення її права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.
Колегія суддів зауважує на тому, що право позивачки на призначення пенсії не може бути поставлене у залежність від таких чинників, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди та відсутність чи неможливість витребування документів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що ГУ ПФУ у Львівській області під час прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії безпідставно виходив з того, що періоди роботи позивачки на території РФ не можуть бути зараховані до її страхового стажу, з огляду на припинення дії Угоди.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про правомірність спірного рішення за підстав, наведених у рішенні ГУ ПФУ у Львівській області від 27.11.2024 №155250014063 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
Посилання апелянта на те, що на час звернення із заявою про призначення пенсії, позивачка не має права на призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, оскільки станом на 11.10.2017 її стаж був меншим ніж 26 років 6 місяців, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки саме рішення не містить мотивів такого обрахунку стажу та взагалі не відповідає загальним вимогам до акту індивідуальної дії.
Отже, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги ГУ ПФУ у Львівській області.
Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , в яких остання зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу спірні періоди та зобов`язати територіальний орган Пенсійного фонду призначити пенсію, колегія суддів керується наступним.
Як мовилося вище відповідно до приписів пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 04.11.1993 №909 затвердив Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. 
Водночас, 02.03.2015 прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII, яким пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII викладений в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.042022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 внесені зміни, відповідно до яких пункт «е» має наступний зміст: 
«Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Отже, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.
Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.
Враховуючи викладене, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції, чинній до внесення змін. Отже, при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.
Як мовилося вище, ГУ ПФУ в Львівській області, відмовляючи у призначенні позивачці пенсії, виходило із того, що ОСОБА_1 станом на 11.10.2017 не має достатнього спеціального педагогічного стажу роботи, який дає право на призначення пенсії та відмовив у зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992.
Водночас, оцінюючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог зобов`язального характеру, колегія суддів враховує, що спірним рішенням було відмовлено у зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992 із посиланням на припинення дії Угоди між державами-учасницями Співдружності та судом апеляційної інстанції вже була надано оцінка правомірності такої відмови.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення питання щодо призначення пенсії, вважає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про покладення на територіальний орган Пенсійного фонду обов`язку щодо зарахування заявлених в позовній заяві спірних періодів роботи в закладах освіти до спеціального педагогічного стажу, тобто на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ та призначити пенсію за вислугу років.
Апелянтка вважає, що саме таке зобов`язання є належним способом захисту порушеного права та вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що такі вимоги становлять втручання у дискреційні повноваження відповідача.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформована позиція щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо обрахунку стажу та призначення пенсії передбачені положеннями Закону №1058-IV та Законом №1788-XII.
Апелянтка також посилається на те, що спірне рішення складається з двох документів, зокрема, самого рішення про відмову у призначенні пенсії від 27.11.2024 за №155250014063 та розрахунку стажу форми РС-право за №ПС:155250011463.
Колегія суддів дослідила вказаний розрахунок та зауважує на тому, що вказаний розрахунок територіального органу Пенсійного фонду не містить даних, які саме періоди не зараховані до спеціального педагогічного стажу позивачки, як стверджує остання.
Колегія суддів зазначає, що в спірному рішенні окрім відмови у зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992 ( один день), відповідачем не зазначено які саме періоди роботи позивачки не зараховані, а також про причини не зарахування певних періодів до спеціального педагогічного стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.
Варто зазначити, що судовому захисту в адміністративних справах підлягають фактично порушені права, свободи та інтереси особи, а не ті, що ймовірно на думку певної особи можуть бути порушені в майбутньому.
Також варто зазначити, що за відсутності мотивування у рішенні територіального органу Пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії, суд не вправі підміняти собою такий орган.
Оскільки в рішенні ГУ ПФУ у Львівській області відсутня чітка інформація щодо періодів роботи позивачки, які враховані до спеціального педагогічного стажу, а також підстави неврахування інших періодів, суд позбавлений можливості оцінити рішення суб`єкта владних повноважень, на наявність правомірної/неправомірної відмови відповідачем у призначенні відповідної пенсії. 
В контексті встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, з урахуванням того факту, що спірним рішенням було відмовлено у зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 по 02.01.1992, колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог в частині зобов`язального характеру щодо зарахування періодів, які наведені позивачкою у прохальній частині позовних вимог, та вважає, що належним способом захисту порушених прав позивачки є зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву про призначення пенсії із прийняттям вмотивованого рішення, з урахуванням висновків суду.
На підставі викладених вище норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 27.11.2025 про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, з урахуванням висновків суду.
Посилання скаржниці на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 09.10.2025 у справі №420/9225/24 та в інших справах, колегія суддів вважає помилковими, оскільки наведені висновки ухвалені судом касаційної інстанції під час розгляду справ за інших правовідносин, а тому не можуть бути застосовані судом в даній справі.
Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому підстави для її задоволення відсутні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко