ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 703/3639/24
провадження № 51-4297км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024250350000128 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сунки Смілянського району Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 68 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 23 грудня 2023 року близько 18:35, будучи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Subaru Forester», рухаючись по вулиці Героїв Холодноярців у місті Сміла Черкаського району Черкаської області від вулиці Лізи Чайкіної у напрямку до вулиці Кам`янської, з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населених пунктах, у порушення вимог п.14.2 в) Правил дорожнього руху України розпочав обгін попутного транспортного засобу, не впевнившись, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, допустив зіткнення з автомобілем «Renault Kangoo» під керуванням ОСОБА_8 , що рухався по вул. Героїв Холодноярців у зустрічному напрямку від вул. Кам`янської до вул. Лізи Чайкіної.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я, а саме перелом ІІ і ІІІ плюсневих кісток лівої стопи.
Вироком Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року було задоволено апеляційну скаргу прокурора, вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року в частині призначеного покарання ОСОБА_7 було скасовано й ухвалено новий вирок, яким за ч.1 ст. 286-1 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання. В решті вирок місцевого суду було залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник просить вирок апеляційного суду у зв`язку з  невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість скасувати й призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, безпідставно не врахував пом`якшуючу покарання обставину щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин, адже було загострення хронічного захворювання та необхідність звернення до медичних працівників. В обґрунтування свого рішення апеляційний суд помилково та передчасно взяв до уваги те, що ОСОБА_7 надав суду нещирі та суперечливі показання щодо обставин дорожньо-транспортної події.
Крім того, судами було проігноровано той факт, що обвинувачений за свої дії вже поніс адміністративну відповідальність, коли притягувався за ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП.
Також апеляційний суд залишив поза увагою те, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого й навпаки просив суд застосувати до нього якнайменше покарання.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу винного через суворість, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
За змістом ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.
Зокрема, судом апеляційної інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, вчиненим з необережності; дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав та відшкодував потерпілому завдані ним збитки; одружений, має на утриманні малолітню дитину; є фізичною особою-підприємцем, учасником бойових дій, інвалідом ІІ групи.
Окрім того, враховано й позицію потерпілого ОСОБА_8 , який не має претензій до обвинуваченого і просив застосувати до останнього якнайменше покарання.
Обставин, які обтяжують покарання, апеляційним судом не встановлено, однак не було встановлено й такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду щодо відсутності обставини, яка пом`якшує покарання, щирого каяття, враховуючи таке.
За усталеною правозастосовною практикою щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї протиправної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, та своєї винуватості, а дійсне засудження свого вчинку, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових правопорушень, яке характеризує поведінку винуватого з позицій її внутрішньої переорієнтації, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і це має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. 
Натомість з оскарженого судового рішення вбачається, що ОСОБА_7 , хоча і визнав вину, однак водночас надавав суперечливі показання щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, обставин крайньої необхідності, вказуючи, що він за свої дії вже поніс відповідальність за статями 124, 130 КУпАП.
Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність щирого каяття, оскільки визнання вини не вказує на щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, а лише свідчить про усвідомлення ним невідворотних наслідків у вигляді понесення покарання за скоєне.
Окрім цього, судом апеляційної інстанції взято до уваги, що  ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом й порушив вимоги Правил дорожнього руху, а також враховано наслідки, які настали від вчиненого кримінального правопорушення, а саме спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
При цьому, зваживши на зазначені обставини в їх сукупності, враховуючи наслідки вчиненого засудженим діяння, колегія суддів вбачає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, яке необхідно відбувати реально, й обґрунтовано не знайшов підстав для застосування положень ст. 69 КК України.
Не вбачаються обґрунтованими й доводи захисника про необхідність врахування судом факту вчинення його підзахисним кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин, зокрема загострення хронічного захворювання, оскільки вказані обставини не співвідносяться з характером вчиненого ОСОБА_7 правопорушення. 
Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення принципу non bis in idem, оскільки ст. 124 КУпАП, на відміну від ч. 1 ст. 286 КК України, не передбачає відповідальності за спричинення під час ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а тому, враховуючи, що це кримінальне провадження стосується саме наслідків у виді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які не передбачені диспозиціями статей 124 та 130 КУпАП, за якими ОСОБА_7 вже було притягнуто до адміністративної відповідальності, у цьому випадку відсутнє порушення статті 4 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність вироку апеляційного суду, умотивованість його висновків щодо правильності й справедливості призначеного покарання, у касаційній скарзі не наведено.
Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено судом апеляційної інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених положеннями ст. 433 КПК України, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3