ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/17222/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року (суддя С. В. Прудник)
у справі № 160/17222/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №912430145626 від 04.03.2025 про відмову в перерахунку пенсії позивачки;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивачки про переведення на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону від 5 листопада 1991 року №1788-XII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 у справі №1- 5/2018 (764/15);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу за Списком №2 в подвійному розмірі період роботи з 07.09.1992 по 21.07.1997 позивачу у Дніпропетровському облтубдиспансері (13.04.1992 був перейменований у Дніпропетровське обласне лікувально-виробниче об`єднання «Фтизіатрія»).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення пенсійного органу про відмову позивачці у перерахунку пенсії є протиправним, а тому підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Суд першої інстанції виходив з того, що з 23.01.2020 в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та п.2 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII. Суд встановив, що правила означених законів містять розбіжність відносно позивачки щодо стажу роботи, який складає 20 років за п. б ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ та 25 років за п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції від 03.10.2017 №2148-VIII. Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а, суд зазначив, що перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні є найбільш сприятливий для позивачки, а саме: така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України.
Також суд встановив, що позивачка у період з 07.09.1992 по 21.07.1997 працювала в установі, що є протитуберкульозною та інфекційною, була працівником, який безпосередньо обслуговував хворих та відносилась до середнього медичного персоналу, тому період роботи з 07.09.1992 по 21.07.1997 дає право позивачці на зарахування стажу роботи в подвійному розмірі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скаржник вказує, що у ст.114 Закону №1058-IV визначено порядок призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Вважає, що спірні відносини регулюються лише Законом №1058-IV. Наполягає, що в спірному випадку дії пенсійного органу є правомірними.
Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка є пенсіонером з 2006 року, пенсія призначена у зв`язку з вислугу років.
24.02.2025 позивачкою подано заяву про переведення її на пенсію за віком на пільгових умовах.
Заява про переведення на пенсію за віком на пільгових умовах розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за результатами розгляду заяви прийнято рішення №912430145626 від 04.03.2025 про відмову в перерахунку пенсії.
У цьому рішенні №912430145626 від 04.03.2025 зазначено, що: відповідно до п.2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. 
Згідно документів, поданих до заяви та електронної пенсійної справи, здійснено розрахунок пенсії за віком на пільгових умовах згідно Закону №1058-IV, пільговий стаж за Списком №2 станом на 24.02.2025 склав 10 років 5 місяців 16 днів, загальний страховий стаж 24 роки 2 місяці 6 днів. 
Вважаючи рішення №912430145626 від 04.03.2025 протиправним, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за змістом пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, з 23.01.2020 правила призначення пенсій за Списком №2 регламентуються одночасно пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону №2148-VIII.
Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивачки Закону, а саме: положенням пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з такого.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Як правильно з`ясував суд першої інстанції, на момент звернення до пенсійного органу із заявою про переведення на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивачці виповнилося повних 55 років, її страховий стаж складав 24 роки 2 місяців 6 днів, з необхідних 20 років, пільговий стаж за Списком №2 - 10 років 5 місяці 16 днів, з необхідних 10 років.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявне право у позивачки, в силу положень Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, а тому спірне рішення №912430145626 від 04.03.2025 є протиправним та підлягає скасуванню.
Стосовно зарахування позивачці періоду роботи з 07.09.1992 по 21.07.1997 у подвійному розмірі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
За правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Таке правове регулювання визначає, що положення Закону №1788-ХІІ, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу), підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Суд першої інстанції зі змісту матеріалів справи правильно з`ясував, а скаржником не заперечується, що позивачка у період з 07.09.1992 по 21.07.1997 працювала в установі, шо є протитуберкульозною та інфекційною установою, була працівником, який безпосередньо обслуговував хворих та відносилась до середнього медичного персоналу.
За правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.02.2025 у справі №420/8637/24, від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, від 27.04.2023 у справі №160/14078/22, від 20.04.2022 у справі №214/3705/17.
Відтак, суд апеляційної інстанції є правильним висновок суду першої інстанції про зобов`язання пенсійного органу зарахувати періоди роботи з 07.09.1992 по 21.07.1997 до стажу позивачки у подвійному розмірі. 
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні. 
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року у справі № 160/17222/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров