Справа № 369/20775/25
Провадження № 2/369/7360/26
РІШЕННЯ
Іменем України

30.01.2026         м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., за участі: прокурора Звягінцевої М.О., представника першого, другого, третього, четвертого відповідачів та третьої особи Василенко Н.В., представника другого відповідача Кучерука В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи № 369/20775/25 за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі – НУБіП України) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , від імені якого діє Данієлян І. С., ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок.
Позов мотивував тим, що Київською обласною прокуратурою за дорученням та за погодженням Офісу Генерального прокурора встановлено підстави для представництва інтересів держави з огляду на виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час відведення у власність громадян земельних ділянок в адміністративних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, які полягають в наступному.
Боярській лісовій дослідній станції (на даний час Відокремлений підрозділ Національного Університету Біоресурсів і Природокористування України «Боярська Лісова Дослідна Станція») на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002651 передано в користування земельну ділянку загальною площею 231,3 га для ведення лісового господарства. Згідно з додатком до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14.04.2003 № 132 «Про виготовлення державних актів на право постійного користування землею Боярській ЛДС НАУ» частина земельної ділянки площею 231,3 га, переданої в постійне користування Боярській ЛДС, знаходилась в адміністративно-територіальних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належала до лісових земель.
На момент прийняття акту та розпорядження, зазначені землі знаходились за межами с. Лісники, тобто за межами населених пунктів та використовувались для забезпечення діяльності наукової установи, а отже, відносились до земель державної власності.
В подальшому, частина вищевказаних земель Боярської ЛДС включена в межі с. Лісники. Так, рішенням Київської обласної ради від 22.07.2004 № 197- 15-IV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено межі населеного пункту с. Лісники, до яких увійшли і спірні землі, які перебували у користуванні Боярської ЛДС.
У той же час, не зважаючи на розширення меж с. Лісники, землі Боярської ЛДС, що увійшли в межі цього села, продовжували залишатись у державній власності, оскільки до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність належать, серед іншого, і земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих наук України.
НУБіП належить до сфери управління Кабінету Міністрів України.
Позивач зазначив, що навіть після встановлення меж с. Лісники рішенням обласної ради від 22.07.2004 № 197-15-IV спірні землі залишались у державній власності, хоча і були включені у межі населеного пункту.
Водночас, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2006 № 854 припинено право постійного користування Державного підприємства «Боярська лісова дослідна станція» (відокремлений підрозділ Національного аграрного університету) земельною ділянкою загальною площею 9,7999 га (ліси І групи, вкриті лісом) у кварталі № НОМЕР_1 Хотівського лісництва та віднесено вказану земельну ділянку до земель запасу Лісниківської сільської ради в межах с. Лісники без зміни цільового призначення.
У подальшому за рахунок вказаної земельної ділянки згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відведено спірні земельні ділянки у приватну власність громадян, в тому числі відповідачів.
Позивач стверджує, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 08.11.06 № 854, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою Державного підприємства «Боярська лісова дослідна станція» (відокремлений підрозділ Національного аграрного університету) в межах с. Лісники, Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, та передано земельну ділянку загальною площею 9,7999 га (ліси І групи, вкриті лісом) у кварталі № 58 Хотівського лісництва до земель запасу Лісниківської сільської ради в межах с. Лісники, прийнято з перевищенням наданих місцевій державній адміністрації повноважень та всупереч встановленому порядку припинення і надання права постійного користування землями лісового фонду, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 369/3835/15-ц, яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій.
Також позивач зауважив, що на момент прийняття розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 08.11.2006 № 854 в силу приписів ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України законодавство взагалі не наділяло будь-який орган державної влади або місцевого самоврядування повноваженнями припиняти право постійного користування або вилучати землі лісогосподарського призначення державної форми власності для інших цілей ніж визначено законом.
За твердженням позивача, лише Кабінет Міністрів України мав право припинити право постійного користування спірною земельною лісовою ділянкою, яка перебуває у державній власності, площею 9,7999 га і змінити її цільове призначення на землі житлової та громадської забудови.
У даному випадку розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 08.11.06 № 854 не відповідає вимогам Земельного та Лісового кодексів України, оскільки ним з постійного користування державної навчальної установи, а в подальшому у власність землі лісогосподарського призначення, які заборонено передавати у приватну власність.
За вищевказаних обставин суперечить вимогам законодавства і подальша передача на підставі рішень Лісниківської сільської ради спірних земельних ділянок у приватну власність громадян.
Як зазначив позивач, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову до останніх набувачів оспорюваних земельних ділянок з метою усунення перешкод, які ці особи створюють державі у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду.
На даний час спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за відповідачами, як наслідок держава позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками лісового фонду.
За вказаних обставин записи та рішення про державну реєстрацію права приватної власності на оспорювані земельні ділянки за відповідачами підлягають скасуванню в судовому порядку.
З огляду на вищевикладені обставини, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд: 
скасувати рішення № 190057207 від 03.02.2015 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5026 за ОСОБА_18 ;
скасувати рішення № 47404496 від 19.06.2019 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5015 за ОСОБА_8 ;
скасувати рішення № 42972502 від 12.09.2018 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5027 за ОСОБА_9 ;
скасувати рішення № 38581540 від 07.12.2017 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5028 за ОСОБА_1 ;
скасувати рішення № 57854090 від 26.04.2021 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5029 за ОСОБА_19 ;
скасувати рішення № 55863273 від 22.12.2020 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5073 за ОСОБА_20 ;
скасувати рішення № 51511824 від 06.03.2020 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5074 за ОСОБА_12 ;
скасувати рішення № 78589590 від 26.04.2025 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5075 за ОСОБА_21 ;
скасувати рішення № 76473610 від 06.12.2024 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5085 за ОСОБА_22 ;
скасувати рішення №№ 50515518, 50515752 від 27.12.2019 про державну реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222484500:03:001:5086, 3222484500:03:001:5087 за ОСОБА_16 ;
скасувати рішення № 59193093 від 09.07.2021 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5440 за ОСОБА_3 ;
скасувати рішення № 64153612 від 12.07.2022 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5441 за ОСОБА_4 ;
скасувати рішення № 63125222 від 28.01.2022 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:5089 за ОСОБА_23 ;
скасувати рішення № 32558497 від 25.11.2016 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0032 за ОСОБА_17 ;
скасувати рішення № 20555722 від 07.04.2015 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0035 за ОСОБА_17 ;
скасувати рішення № 52942443 від 03.07.2020 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0034 за ОСОБА_24 ;
скасувати рішення № 15003450 від 07.08.2014 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0037 за ОСОБА_24 ;
скасувати рішення № 15003872 від 07.08.2014 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0038 за ОСОБА_24 ;
скасувати рішення № 32292085 від 09.11.2016 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0046 за ОСОБА_25 ;
скасувати рішення № 16762188 від 27.10.2014 про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222484500:03:001:0045 за ОСОБА_25 ;
повернути у власність держави в особі Обухівської районної державної адміністрації земельні ділянки з кадастровими номерами 3222484500:03:001:0041, 3222484500:03:001:0042; 3222484500:03:001:5026, 3222484500:03:001:5015, 3222484500:03:001:5027, 3222484500:03:001:5028, 3222484500:03:001:5029, 3222484500:03:001:5073, 3222484500:03:001:5074, 3222484500:03:001:5441, 3222484500:03:001:5085, 3222484500:03:001:5440, 3222484500:03:001:5075, 3222484500:03:001:0032, 3222484500:03:001:0037, 3222484500:03:001:5089, 3222484500:03:001:5086, 3222484500:03:001:0035, 3222484500:03:001:0034, 3222484500:03:001:0038, 3222484500:03:001:5004 3222484500:03:001:0046, 3222484500:03:001:0045, що розташовані в с. Лісники Обухівського району Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.03.2021 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.
23.04.2021 від представника Кабінету Міністрів України надійшли письмові пояснення. У своїх поясненнях представник Кабінету Міністрів України зауважив, що відведення спірних земельних ділянок у користування та їх подальша передача в приватну власність проведені з порушенням земельного законодавства. Також представник наголосив, що зміна цільового призначення лісових земель відбувалося у спосіб не передбачений законом без погодження відповідного органу лісового господарства у зв`язку з чим спірні розпорядження прийняті всупереч вимогам закону та не можуть вважатися вираженням волі держави. Враховуючи вказане, представник просив задовільнити позивні вимоги заступника керівника Київської обласної прокуратури.
20.05.2021 від ОСОБА_15 , від імені якого діє ОСОБА_26 , а також від ОСОБА_27 та ОСОБА_5 до суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві вказані особи зазначили, що позовні вимоги заступника прокурора Київської обласної прокуратури не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У відзиві зазначили, що доводи прокурора про належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду є необґрунтованими. Зазначили, що рішенням суду від 22.12.2015 у справі № 369/3835/15-ц, яке набрало законної сили, вже встановлено відсутність доказів того, що земельна ділянка площею 9,7999 га була передана у комунальну власність без зміни цільового призначення та що станом на момент прийняття рішень Лісниківською сільською радою спірні земельні ділянки перебували у державній власності або належали до земель лісового фонду.
Вказали, що у зазначеному рішенні суд дійшов висновку, що відповідна земельна ділянка перебувала у комунальній власності та належала до земель житлової забудови, а її передача громадянам здійснювалася в межах процедури безоплатної передачі відповідно до вимог Земельного кодексу України, без зміни цільового призначення.
Наголосили, що передача спірної ділянки до земель запасу не супроводжувалася її наданням для ведення лісового господарства чи для суспільних потреб, перелік яких є вичерпним. За таких обставин, на їхню думку, відсутні підстави для кваліфікації спірних земель як земель лісового фонду та для застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, на які посилається прокурор.
У відзиві зазначено, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент прийняття рішень Лісниківською сільською радою земельна ділянка перебувала у комунальній власності та за цільовим призначенням була віднесена до земель житлової забудови. Вказують, що сільська рада діяла в межах повноважень, передбачених статтею 122 Земельного кодексу України, а порушення вимог зазначеного розпорядження прокурором не доведено.
Зазначають, що заявлені прокурором вимоги становлять втручання у право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та не відповідають критеріям законності, наявності публічного інтересу і пропорційності, сформульованим у практиці Європейського суду з прав людини.
На їхню думку, прокурором не наведено обставин, які б свідчили про існування суспільного чи публічного інтересу, а обраний спосіб захисту не забезпечує досягнення заявленої мети, оскільки скасування записів про державну реєстрацію прав не призведе до повернення земельних ділянок у власність держави. Вказують, що таке втручання створює надмірний та індивідуальний тягар для власників земельних ділянок, порушує принцип правової визначеності та стабільності цивільного обороту, зокрема з огляду на значний строк, який минув з моменту вибуття земель з державної власності.
Наголосили, що заявлені вимоги про скасування рішень та записів про державну реєстрацію речових прав не є належним способом захисту, оскільки навіть у разі їх задоволення не відбудеться поновлення прав держави, на порушення яких посилається прокурор. Вказують, що за таких обставин досягнення мети позову можливе лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
Вказують, що прокурор повторно звернувся до суду з вимогами, які за своєю суттю є аналогічними тим, що вже були предметом розгляду у справі № 369/3835/15-ц, за результатами якої у задоволенні позову було відмовлено. На їхню думку, повторне ініціювання спору за відсутності зміни правових підстав та за чинності відповідного розпорядження районної державної адміністрації порушує принцип правової визначеності та свідчить про зловживання правом на судовий захист.
У відзиві зазначено, що прокурор не обґрунтував наявності передбачених законом підстав для представництва інтересів держави у цій справі. На їхню думку, у позовній заяві прокурором не доведено належними та допустимими доказами факту неналежного здійснення захисту відповідним уповноваженим органом або відсутності такого органу.
З огляду на викладене, просили відмовити у задоволенні позову заступника керівника Київської обласної прокуратури.
02.06.2021 від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач зазначила, що позовні вимоги заступника прокурора Київської обласної прокуратури не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У відзиві відповідачка зазначила, що вона є законним власником спірної земельної ділянки, яка була сформована в результаті припинення права постійного користування земельною ділянкою лісового фонду ДП «Боярська лісова дослідна станція» та її передачі до земель запасу Лісниківської сільської ради на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 02.11.2006 № 854. Зазначене рішення приймалося за наявності згоди землекористувача, погоджень уповноважених органів лісового та земельного господарства, а також позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації.
Надалі Лісниківською сільською радою були прийняті рішення про безоплатну передачу окремих земельних ділянок громадянам для житлової забудови, на підставі яких сформовано та зареєстровано права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222484500:03:001:5012 та 3222484500:03:001:5013. У подальшому зазначені земельні ділянки були об`єднані в одну з кадастровим номером 3222484500:03:001:5028 та відчужені на користь відповідача.
Відповідач посилається на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.12.2015 у справі № 369/3835/15-ц, яким було відмовлено у задоволенні позову прокурора щодо визнання недійсними розпорядження районної державної адміністрації від 02.11.2006 № 854 та рішень Лісниківської сільської ради від 28.12.2012. Зазначене рішення набрало законної сили та залишене без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій.
У відзиві наголошується, що вказаним судовим рішенням встановлено відсутність порушення прав держави, у тому числі Кабінету Міністрів України та Національного університету біоресурсів і природокористування України, а також підтверджено, що на момент прийняття рішень сільської ради спірні земельні ділянки вже перебували у комунальній власності та належали до земель житлової забудови.
Відповідач зазначає, що всі рішення органів державної влади та місцевого самоврядування, а також правочини, на підставі яких нею набуто право власності на спірну земельну ділянку, залишаються чинними та не визнані судом недійсними.
Також у відзиві зазначено, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту, оскільки заявлений позов має характер негаторного, тоді як держава не є власником або володільцем спірної земельної ділянки. Відповідач вказує, що за відсутності скасування правовстановлюючих актів та без витребування земельної ділянки у встановленому порядку вимоги про усунення перешкод у користуванні є безпідставними.
Окремо відповідач звертає увагу, що на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем, а тому, з урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, витребування земельної ділянки без вирішення питання щодо будинку є неможливим.
Крім того, відповідач заперечує твердження прокурора про належність спірної ділянки до земель лісового фонду, посилаючись на преюдиційні висновки суду у справі № 369/3835/15-ц, якими встановлено, що на момент передачі земельних ділянок у приватну власність вони належали до земель житлової забудови та були надані громадянам у межах процедури, передбаченої Земельним кодексом України.
У відзиві відповідач зазначає, що заявлені прокурором вимоги становлять втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідач вказує, що будь-яке таке втручання має відповідати трьом критеріям: законності, наявності публічного інтересу та пропорційності, і недотримання хоча б одного з них свідчить про порушення Конвенції.
Відповідач стверджує, що прокурором не наведено обставин, які б свідчили про наявність суспільного чи публічного інтересу у задоволенні позову, оскільки з доводів позовної заяви вбачається, що її метою є відновлення можливості держави розпоряджатися спірними земельними ділянками, без обґрунтування того, яким чином таке розпорядження служитиме загальному інтересу. За таких умов, на думку відповідача, втручання у право приватної власності є непропорційним.
Також у відзиві зазначено, що обраний прокурором спосіб захисту не здатен призвести до досягнення заявленої мети. У разі скасування записів про державну реєстрацію права власності спірні земельні ділянки не перейдуть у власність держави, а повернуться попереднім власникам або у комунальну власність територіальної громади, що, на переконання відповідача, свідчить про неефективність та непропорційність заявлених вимог, а також про неправильний вибір способу захисту.
Відповідач звертає увагу, що всі правовстановлюючі рішення органів державної влади та місцевого самоврядування, а також правочини, на підставі яких було набуто право власності на спірну земельну ділянку, залишаються чинними та не визнані недійсними, а розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2006 № 854 не скасовано. За таких обставин, на думку відповідача, застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, на які посилається прокурор, є необґрунтованим, оскільки вони сформульовані у справах з іншими фактичними обставинами, зокрема щодо самочинного будівництва або витребування майна.
Крім того, у відзиві наголошується, що скасування реєстрації права власності через значний проміжок часу після вибуття земельних ділянок з державної власності порушує принцип правової визначеності, стабільності цивільного обороту та справедливого балансу між публічним інтересом і правами приватних осіб, покладаючи на відповідачів надмірний індивідуальний тягар.
Відповідач також вказує на зловживання прокурором правом на звернення до суду, посилаючись на те, що у 2015 році судами вже було відмовлено у задоволенні позову прокурора щодо законності припинення права користування спірними земельними ділянками та їх подальшої передачі, а поданий у цій справі позов є, по суті, повторним, з незмінними правовими підставами, що порушує принцип правової визначеності.
Окремо у відзиві зазначено про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави. Відповідач вказує, що прокурором не доведено бездіяльності чи неналежного здійснення захисту відповідними уповноваженими органами, а також що Національний університет біоресурсів і природокористування України був готовий самостійно звернутися до суду, однак прокурор передчасно подав позов без підтвердження підстав для представництва, як того вимагає закон.
У підсумку відповідач зазначає, що наведені у відзиві обставини в сукупності свідчать про непропорційність втручання у право власності, неправильний вибір способу захисту, відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави та зловживання правом на звернення до суду, що, на думку відповідача, є підставами для відмови у задоволенні позову.
07.07.2021 від ОСОБА_15 , від імені якого діє ОСОБА_26 , а також від ОСОБА_27 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності.
У заяві про застосування строків позовної давності вказано, що поданий прокурором позов помилково кваліфіковано як негаторний з метою уникнення застосування позовної давності. Наголошено, що заявлені вимоги за своєю правовою природою не відповідають ознакам негаторного позову, оскільки держава в особі Кабінету Міністрів України та Національного університету біоресурсів і природокористування України не є ані власником, ані фактичним володільцем спірних земельних ділянок.
У заяві було звернуто увагу суду на те, що визначальним критерієм для розмежування негаторного та віндикаційного позовів є наявність або відсутність у позивача права володіння майном на момент звернення до суду. При цьому, з урахуванням принципу реєстраційного підтвердження володіння, право володіння нерухомим майном підтверджується державною реєстрацією права власності. Оскільки право власності на спірні земельні ділянки зареєстроване за відповідачами та не припинене у встановленому законом порядку, позивачі не можуть вважатися володільцями такого майна.
У заяві зазначено, що за відсутності у позивачів права володіння спірними земельними ділянками поданий позов не є негаторним, а отже, до нього підлягають застосуванню загальні правила про позовну давність, встановлені Цивільним кодексом України.
Також у заяві зазначено, що у 2015 році прокурор вже звертався до суду з позовом щодо законності припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «Боярська лісова дослідна станція» та подальшої передачі земельних ділянок у власність, і за результатами розгляду справи № 369/3835/15-ц у задоволенні позову було відмовлено, у тому числі з підстав спливу строку позовної давності. Вказане рішення, залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, має преюдиційне значення для розгляду даної справи.
У заяві також зазначено, що суд у справі № 369/3835/15-ц дійшов висновку про те, що особи, в інтересах яких прокурор звертався з позовом, могли та повинні були довідатися про прийняття розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 02.11.2006 № 854 з моменту його прийняття, з урахуванням наявності погоджень відповідних державних органів, діяльність яких координується Кабінетом Міністрів України.
Крім того, заявники посилаються на нормативні акти, що регламентували діяльність органів прокуратури, зокрема на наказ Генерального прокурора України від 18.10.2010 № 3гн, відповідно до якого прокурор був зобов`язаний здійснювати системну перевірку законності актів органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що, на думку відповідачів, свідчить про можливість встановлення порушень ще до спливу строку позовної давності.
За наведених обставин заявники вказують, що повторне звернення прокурора до суду з аналогічними за своєю суттю вимогами без зміни правових підстав позову, але зі зміною кола відповідачів, порушує принцип правової визначеності та свідчить про зловживання правом на звернення до суду.
З урахуванням зазначеного, просили суд у разі визнання судом обґрунтованим позову заступника керівника Київської обласної прокуратури застосувати до цих вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову із зазначеної підстави.
28.09.2021 від ОСОБА_15 , ОСОБА_27 та ОСОБА_5 до суду надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. 
Ухвалою суду від 28.10.2021 було замінено Кабінет Міністрів України його правонаступником Обухівською районною державною адміністрацією та відмовлено повністю у задоволенні заяви про залишення позовної заяви заступника прокурора Київської області без розгляду.
23.11.2021 від ОСОБА_15 , ОСОБА_27 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву в частині вимог, що стосуються інтересів Обухівської районної державної адміністрації Київської області.
У відзиві відповідачі зазначили, що прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, зобов`язаний дотриматися вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та належним чином обґрунтувати наявність підстав для представництва, зокрема довести бездіяльність компетентного органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідачі послалися на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, відповідно до яких прокурор виконує субсидіарну роль і не може замінювати орган державної влади, який має повноваження та можливість самостійно звернутися до суду. Наявність бездіяльності такого органу підлягає обов`язковій перевірці судом.
У відзиві зазначено, що прокурором не доведено дотримання процедури попереднього повідомлення Обухівської районної державної адміністрації Київської області про порушення її прав та надання їй можливості самостійно здійснити захист інтересів держави, зокрема у зв`язку із заміною позивача з Кабінету Міністрів України на районну державну адміністрацію після прийняття Закону України № 1423-ІХ.
Відповідачі вказали, що Обухівська районна державна адміністрація Київської області не має повноважень щодо передачі у власність земель лісогосподарського призначення та земель житлової і громадської забудови, а такі повноваження відповідно до Земельного та Лісового кодексів України належать Кабінету Міністрів України. За таких обставин, на думку відповідачів, права та інтереси Обухівської районної державної адміністрації у спірних правовідносинах не порушені.
З огляду на викладене у відзиві зроблено висновок, що позовна заява прокурора подана з порушенням вимог процесуального закону та підлягає залишенню без розгляду, а у разі відмови в задоволенні відповідного клопотання – у задоволенні позову слід відмовити по суті у зв`язку з відсутністю порушеного права та неналежністю позивача.
03.02.2022 до суду надійшла заява про залишення без розгляду позовної заяви заступника прокурора Київської обласної прокуратури в інтересах Національного університету біоресурсів і природокористування України.
Ухвалою суду від 13.07.2022 було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України.
19.08.2022 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи Кабінету Міністрів України.
Кабінет Міністрів України у письмових поясненнях звертає увагу, що земельна ділянка площею 231,3 га, яка була передана у постійне користування Боярській лісовій дослідній станції, на той час використовувалася для ведення лісового господарства та забезпечення діяльності наукової установи, і відповідно до державного акта та розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації належала до земель державної власності. Незважаючи на те, що частина цих земель згодом була включена до меж села Лісники рішенням Київської обласної ради від 22.07.2004, спірні землі залишалися у державній власності, оскільки належать до земель державної власності, що використовуються для потреб Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, наукових установ та державних галузевих наук. Кабінет Міністрів України підкреслює, що права користування спірними землями і їх передача у приватну власність у подальшому були здійснені з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, без погодження органів лісового господарства та в обхід передбаченого законом порядку зміни цільового призначення земель, що є обов`язковим для лісових ділянок. Законодавство надає пріоритет використанню земель лісогосподарського призначення саме для ведення лісового господарства, передбачає нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням, а також обмежує можливості передачі таких земель у комунальну або приватну власність, особливо якщо вони забезпечують діяльність державних установ. КМУ зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин він не був поінформований про порушення інтересів держави внаслідок відведення земель і не здійснює функції контролю за земельними правовідносинами, у тому числі не має повноважень отримувати інформацію про землевпорядну документацію та користувачів земель. При цьому Кабінет Міністрів підкреслює, що вилучення земель лісового фонду та зміна їх цільового призначення відносяться до його виключної компетенції і здійснюються з обов`язковим погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства. Крім того, КМУ звертає увагу, що спірні розпорядження, які надавали та змінювали права на користування земельними ділянками, були прийняті без участі Кабінету Міністрів України та без врахування його інтересів як розпорядника земель державної власності, що свідчить про порушення інтересів держави та законності при відведенні і передачі земельних ділянок у користування або власність третіх осіб.
Ухвалою суду від 02.11.2022 було залишено без розгляду позов керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі: Обухівської районної державної адміністрації, Національного університету біоресурсів і природокористування України до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , від імені якого діє ОСОБА_30 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України, про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок. 
Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2023, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.01.2025, було скасовано ухвалу суду від 02.11.2022 в частині залишення без розгляду позову керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Обухівської РДА і в цій частині направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу суду від 02.11.2022 було залишено без змін.
30.06.2025 до суду надійшли доповнення до відзиву, що був поданий 20.05.2021.
У доповненнях до відзиву зазначено, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Вказано, що вимога про повернення земельної ділянки лісогосподарського призначення не може розглядатися як негаторний позов у розумінні статті 391 ЦК України, оскільки у справах щодо земель, які можуть перебувати у приватній власності, належним способом захисту є віндикаційний позов відповідно до статей 387, 388 ЦК України.
В обґрунтування цієї позиції відповідач посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема постанови у справах № 368/1158/16-ц, № 359/3373/16-ц, № 488/2807/17 та інші, в яких зроблено висновок, що витребування земель лісогосподарського призначення з чужого незаконного володіння здійснюється саме в порядку віндикації. Також зазначено про внесення змін до статті 391 ЦК України, відповідно до яких спори щодо майна, відчуженого органами влади, вирішуються за правилами статей 387 і 388 ЦК України.
Разом із тим відповідач вказує, що навіть у разі розгляду спору як віндикаційного позову підстави для його задоволення відсутні. Посилаючись на положення статті 388 ЦК України в редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025, відповідач зазначає, що спірні земельні ділянки були набуті за відплатними, нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу у осіб, право власності яких було зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідач є добросовісним набувачем.
Крім того, з моменту первинної передачі земельних ділянок із державної у приватну власність минуло понад десять років, а спірні ділянки не належать до переліку об`єктів, на які не поширюється встановлене законом обмеження щодо витребування майна після спливу такого строку. Відповідач також заперечує доводи прокурора щодо недобросовісності набуття, зазначаючи, що жодних об`єктивних ознак належності ділянок до земель лісового фонду не існувало.
Окремо звернуто увагу на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ щодо необхідності дотримання принципу пропорційності втручання у право власності. Також зазначено, що відповідно до змін, внесених до статті 390 ЦК України, витребування нерухомого майна від добросовісного набувача можливе лише за умови попереднього внесення органом державної влади або прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду та вирішення питання компенсації. На думку відповідача, таких вимог у даній справі позивачем не дотримано.
Ухвалою суду від 28.07.2025 було: 
залучено в якості співвідповідачів:
- ОСОБА_19 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) адреса: АДРЕСА_1 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня;
- ОСОБА_20 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) адреса: АДРЕСА_2 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня; - ОСОБА_21 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) адреса: АДРЕСА_3 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня;
- ОСОБА_22 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) адреса: АДРЕСА_4 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня;
- ОСОБА_3 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) адреса: АДРЕСА_5 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня;
- ОСОБА_31 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_8 , виданий 08.08.2015 Шевченківським РВ ГУДМС України в місті Києві) адреса: АДРЕСА_6 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня;
- ОСОБА_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) адреса: АДРЕСА_7 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня.
Замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_8 ) та замінено первісного відповідача ОСОБА_15 , від імені якого діє ОСОБА_26 , на належного відповідача ОСОБА_31 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_8 , виданий 08.08.2015 Шевченківським РВ ГУДМС України в місті Києві) адреса: АДРЕСА_6 , адреса електронного кабінету в системі ЄСІТС відсутня.
Залучено ОСОБА_5 у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 .
Встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
13.08.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву. 
У відзиві відповідач наголосив, що позов прокурора подано з порушенням вимог щодо належного способу захисту права. Формально заявлені як негаторні, позовні вимоги за своєю правовою природою є віндикаційними, оскільки спрямовані на витребування земельної ділянки з чужого володіння. Така кваліфікація суперечить усталеній судовій практиці, зокрема висновкам Великої Палати Верховного Суду. З огляду на вказане, на думку відповідача, віндикаційні вимоги підлягають розгляду виключно в межах загального строку позовної давності (3 роки), який розпочинає свій перебіг з моменту, коли уповноважений державний орган або прокурор дізнався або мав дізнатися про порушення. Позов подано зі значним перевищенням цього строку, що підтверджується також попереднім рішенням суду в аналогічній справі, яке набрало законної сили (справа №?369/3835/15-ц). Відповідач вказав на формальне маскування віндикаційного позову під негаторний з метою обходу строків позовної давності є зловживанням процесуальними правами. На думку відповідача, така поведінка порушує принципи добросовісності, правової визначеності та процесуальної економії, гарантовані в тому числі Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідач звернув увагу суду на те, що прокурор повторно звертається до суду із фактично ідентичними вимогами, які вже були предметом судового розгляду у справі №?369/3835/15-ц, що завершилась відмовою у задоволенні позову. Зміна формулювання вимог та кола відповідачів без зміни правової суті свідчить про зловживання правом на звернення до суду, що прямо суперечить принципам добросовісності, правової визначеності та економії судового процесу. У відзиві також наголошено, щ спірна земельна ділянка вибула з державної власності понад 15 років тому, з дотриманням офіційних процедур, а ОСОБА_3 добросовісно набув на неї право власності та у законний спосіб побудував на ній житловий будинок та зареєстрував на нього право власності. Примусове вилучення майна через такий строк є грубим втручанням у право мирного володіння, що суперечить ст. 1 Протоколу №?1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також відповідач вказав, що у позові викладено правову конструкцію, яка базується на хибному ототожненні змісту спору з іншими справами, що розглядалися судами. Посилання прокурора на правові висновки Верховного Суду в справах із відмінними фактичними обставинами є юридично недоречним і свідчить про маніпулювання судовою практикою. Окремо звернуто увагу на те, що вилучення спірної землі, на якій вже зведено житловий будинок, без наявності суспільного інтересу чи гарантій компенсації через 15 років після її вибуття з державної власності не відповідають критеріям законності, суспільної необхідності та пропорційності, встановленим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практикою ЄСПЛ. Такі дії підривають принцип правової визначеності, не призведуть до досягнення заявленої мети та створять для відповідача надмірний і непропорційний тягар, зокрема через наявність на ділянці зведеного житлового будинку, що унеможливлює відновлення попереднього стану без істотного порушення його прав. Вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач також наголосив, що позов прокурора подано в інтересах позивача, права якого не порушено, так як ніяких прав у Обухівської районної державної прокуратури Київської області на спірну землю немає. 
10.10.2025 від представника відповідача, адвоката Кучерук В.В., до суду надійшли додаткові пояснення. 
У поданих додаткових поясненнях додатково обґрунтовано заперечення проти позову з огляду на принцип захисту права мирного володіння майном та неналежність обраного прокурором способу захисту.
Зазначено, що земельні ділянки були набуті за відплатними договорами у попередніх власників, які пройшли встановлені законом процедури відведення земель, зміни їх цільового призначення, погодження відповідної документації та затвердження детальних планів забудови із залученням компетентних органів державної влади.
На спірних земельних ділянках збудовано та введено в експлуатацію житлові будинки і господарські споруди, якими відповідачі користуються протягом тривалого часу. Вони відкрито володіють майном, сплачують обов`язкові платежі, отримували необхідні дозвільні документи.
Наголошено, що позбавлення права власності відповідачів на земельні ділянки після тривалого законного володіння, без визначення правових наслідків для збудованих житлових будинків та без забезпечення справедливого балансу між інтересами держави і приватних осіб, покладе на них надмірний індивідуальний тягар і порушить принцип правової визначеності та законних очікувань.
У поясненнях також зазначено, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту права. Посилаючись на положення ст. 391 ЦК України у чинній редакції, вказано, що у разі відчуження майна органами державної влади спір підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Отже, спір не може розглядатися як негаторний. У поясненнях наголошено на тому, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду належним способом захисту у випадку спору щодо реєстрації права власності за іншою особою є саме віндикаційний позов, оскільки його задоволення є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обрання неналежного та неефективного способу захисту, за позицією Верховного Суду, є самостійною підставою для відмови у позові.
У поясненнях зазначено, що спосіб захисту повинен забезпечувати остаточне вирішення спору та не породжувати стану правової невизначеності, а тому заявлені прокурором вимоги не відповідають змісту спірних правовідносин.
Ухвалою суду від 04.11.2025 було виділено із цивільної справи цивільної справи № 369/2862/21 за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_32 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 , треті особи: Кабінет Міністрів України, ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок – позовні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 – у самостійне провадження.
Судову справу, виділену в окреме провадження, передано для реєстрації як таку, що надійшла вперше, та передачі судді Янченку А.В.
Призначено підготовче судове засідання у справі за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок.
Ухвалою суду від 12.12.2025 було закрито підготовче провадження у справі № 369/20775/25 за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок, та призначено розгляд даної справи по суті.
Прокурор в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. 
Представники позивача та третьої особи КМУ в судове засідання не з`явились, проте позивачем та третьою особою було в ході розгляду справи подано клопотання про розгляд справи без участі їх представників та про підтримання позову прокурора.
Представник відповідачі та третьої особи адвокат Василенко Н.В. та представник відповідача адвокат Кучерук В.В. в судове засідання з`явились, проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні.
Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії II-КВ № 002651 від 25.06.2003, виданого згідно з рішенням Радою народних депутатів Києво-Святошинської райдержадміністрації від 14.04.2003 № 132, постійним землекористувачем земельної ділянки площею 9,7999 га у складі земель загальною площею 231,3 га з цільовим призначення для ведення лісового господарства було Державне підприємство «Боярська лісова дослідна станція» (на даний час Відокремлений підрозділ Національного Університету Біоресурсів і Природокористування України «Боярська Лісова Дослідна Станція»).
Рішенням Київської обласної ради від 22.07.2004 № 197015-IV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено межі населеного пункту с. Лісники, до яких увійшла земельна ділянка площею 9,7999 га. 
Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2006 № 854 припинено право постійного користування Державного підприємства «Боярська лісова дослідна станція» (відокремлений підрозділ Національного аграрного університету) земельною ділянкою загальною площею 9,7999 га (ліси І групи, вкриті лісом) у кварталі № НОМЕР_1 Хотівського лісництва та віднесено вказану земельну ділянку до земель запасу Лісниківської сільської ради в межах с. Лісники без зміни цільового призначення.
У подальшому за рахунок вказаної земельної ділянки згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Лісниківською сільською радою було прийнято ряд рішень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, кінцевими власниками яких наразі є відповідачі.
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України
Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним: ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами ч.1 ст. 387 ЦК України визначено, що саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Верховний Суд у своїй постанові від 07.02.2024 у справі № 363/2229/18 (провадження № 61-8523св23) зазначив наступне:
«Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.»
У своїй постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правові висновки (пункти 60-66), що володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12- 80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
У справі № 488/2807/17 (постанова від 18.01.2023) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, навела висновки, за змістом яких, зокрема:
- серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном;
- витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку ("книжкове володіння") (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56));
- факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина 1 статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67));
- заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64));
- метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 37));
- однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням;
- у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 статті 16 ЦК України);
- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71));
- визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 72));
- держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина 1 статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Разом із цим, способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (див. п.п. 17-19 постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 911/1481/22)
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18 і наразі є незмінною.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).
Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначила, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
З урахуванням специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності не є необхідними для ефективного відновлення права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".
Таким чином, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1, 2 статті 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З урахуванням проаналізованих правових норм, встановлених фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Аналіз змісту позовної заяви, її обґрунтування та наведених доводів свідчить про те, що прокурор фактично ставить питання про поновлення володіння держави спірними земельними ділянками, оскільки право власності на них зареєстроване за відповідачами. Отже, за своєю правовою природою спір стосується позбавлення власника володіння нерухомим майном.
За таких обставин належним способом захисту права особи, яка вважає себе власником земельної ділянки та позбавлена володіння нею, є саме віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідно до статті 387 ЦК України.
Саме рішення суду про витребування нерухомого майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та забезпечує реальне поновлення права власника. Натомість задоволення вимог про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності саме по собі не призводить до виникнення у держави зареєстрованого речового права та не гарантує повернення майна у її володіння.
Таким чином, у даній справі прокурором обрано спосіб захисту, який не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує його ефективного відновлення, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Кваліфікуючи спірні правовідносини як такі, що виникли з позбавлення власника володіння нерухомим майном, суд зазначає, що навіть у межах застосування норм, які регулюють віндикаційний захист, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів недобросовісності відповідачів. Прокурором не доведено, що відповідачі знали або повинні були знати про можливу незаконність набуття земельних ділянок.
Враховуючи місцезнаходження земельних ділянок у межах населеного пункту, відсутність на них лісової рослинності та інших об`єктивних ознак їх належності до земель лісового фонду, у відповідачів не було підстав сумніватися у правомірності набуття права власності на спірні земельні ділянки. За таких обставин відповідачі відповідають ознакам добросовісних набувачів.
Відповідно до змін, внесених Законом України № 4292-IX від 12.03.2025, статтю 390 Цивільного кодексу України доповнено частиною п`ятою, згідно з якою суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача вирішує питання про здійснення компенсації вартості такого майна.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Невнесення відповідних грошових коштів унеможливлює постановлення судом рішення про витребування майна.
Матеріали справи не містять доказів внесення прокурором або іншим уповноваженим органом вартості спірних земельних ділянок на депозитний рахунок суду.
Отже, навіть у разі визнання вимог віндикаційними, відсутність передбаченої законом передумови у вигляді внесення вартості майна на депозитний рахунок суду виключає можливість їх задоволення.
Крім того, з аналізу вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 13, 17, 122 ЗК України, ст.ст. 27, 32 Лісового кодексу України вбачається, що ніяких прав у Обухівської районної державної адміністрації Київської області, в інтересах якої прокурор звернувся до суду з позовом, на спірні земельні ділянки немає, так як розпорядження лісовими ділянками відноситься до компетенції саме КМУ, позивач у цій справі є неналежним, що є окремою підставою для відмови прокурору у його позові.
Також суд бере до уваги, що скасування записів про державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки через 15 років після того, як такі земельні ділянки вибули із земель державної власності, а потім на них відповідачами було зведено житлові будинки у визначений законом спосіб, зареєстровано на них право власності, буде ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, нівелюватиме юридичну визначеність та остаточність спірних правовідносин, а також поставить всіх відповідачів в тяжке матеріальне становище. Тягар виникнення таких наслідків буде надмірним та порушуватиме справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.
Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц)
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, підстав для задоволення заяви відповідачів про сплив строків позовної давності та застосування відповідних наслідків у даному випадку не вбачається.
Суд також зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Із урахуванням наведеного, встановлених судом фактичних обставин справи, правової природи спірних правовідносин та наданої їм правової оцінки, дослідивши й оцінивши докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обраний прокурором спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечує ефективного поновлення права, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду є самостійною підставою для відмови у позові.
Так як позов було залишено без задоволення, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за стороною позивача, витрати по сплаті судового збору покладаються на Київську обласну прокуратуру.
При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - ОСОБА_5 , про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності та повернення земельних ділянок – відмовити повністю.
Витрати по сплаті судового збору покласти на Київську обласну прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено та підписано: 24.02.2026 року.

Суддя  А.В. Янченко