УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/6094/23 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В. 
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №296/6094/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року,  ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у м. Житомирі, 

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» звернулося до суду із даним позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати, пов`язані з відшкодуванням матеріальних збитків на загальну суму 335 381,49 грн. Позов обґрунтовано тим, що 06.11.2019 за участю транспортного засобу Volkswagen Transporter під керуванням ОСОБА_1 , під час виконання ним трудових обов`язків, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль Mercedes-Benz під керуванням ОСОБА_3 , у зв`язку з чим матеріальні збитки, завдані потерпілому, були відшкодовані позивачем. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03.11.2022 з ТОВ «КПП Центр» на користь ОСОБА_3 стягнуто матеріальну та моральну шкоду, а також судові витрати. На виконання рішення суду першої інстанції, Товариством на рахунок ОСОБА_3 було перераховано в повному обсязі кошти у розмірі 335381,49 грн. Оскільки позивачем 29.05.2023 було повністю виконано грошове зобов`язання перед потерпілим, то саме з цього моменту в роботодавця виникло право регресної вимоги до колишнього працівника.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року позов ТОВ «КПП Центр» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КПП Центр» відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 335 381, 49 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 030, 73 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до ст. 130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Трудове законодавство передбачає два види матеріальної відповідальності працівника: обмежена матеріальна відповідальність , охоплює обов`язок працівника відшкодувати збитки в межах свого середнього місячного заробітку; повна матеріальна відповідальність, яка містить обов`язок працівника відшкодувати збитки в повному обсязі незалежно від розміру одержуваної ним заробітної плати. Так, відповідно до ст. 132 КЗпП України обмежена матеріальна відповідальність визначена як матеріальна відповідальність у межах середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 134 КЗпП України повною матеріальною відповідальністю є відповідальність працівника у повному розмірі шкоди, заподіяної з вини працівника підприємству, установі, організації. Отже, є два основних види матеріальної відповідальності працівника: повна (відшкодування шкоди повністю понад середній місячний заробіток) та обмежена (відшкодування шкоди лише в межах середнього місячного заробітку) Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і роботодавцем укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих роботодавцем працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Зазначений перелік є вичерпним. Однак судом першої інстанції не було враховано, що між ОСОБА_1 , як працівником та роботодавцем не укладався письмовий договір про взяття на себе працівником повної індивідуальної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, відповідно до законодавства на ОСОБА_1 , не було покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні ним трудових обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Розмір межі матеріальної відповідальності працівника закріплено у статті 132 КЗпП України, у якій передбачено, що за шкоду, заподіяну роботодавцю при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. За таких обставин, за загальним правилом на працівника може бути покладена відповідальність з відшкодування шкоди лише в межах його середньомісячного заробітку, що не було враховано судом першої інстанції. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року №12, зі змісту ст. 132 КЗпП України при заподіянні працівником прямої дійсної шкоди в розмірі, що менше середнього місячного заробітку, працівник зобов`язаний відшкодувати пряму дійсну шкоду повністю. Якщо ж пряма дійсна шкода, що заподіяна працівником підприємству, перевищує середній місячний заробіток працівника, з останнього стягується лише сума, що дорівнює середньому місячному заробітку, а решта шкоди працівником не покривається. Зазначене вище повністю кореспондується із постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2018 року справа № 199/6426/15-ц, постановою Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду від 22.04.2020 року справа № 489/1902/18. Таким чином, судом першої інстанції помилково не було застосовано норми ч.1 ст. 132 КЗпП України, оскільки на момент ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, що підтверджується трудовим договором, виконуючи обов`язки водія із встановленою заробітною платою у розмірі не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати, договору про повну матеріальну відповідальність між сторонами укладено не було, а також дії ОСОБА_1 не підпадають під випадки, що передбачені статтею 134 КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для її визначення у більшому розмірі ніж встановлена мінімальна заробітна плата. Позивач не надав доказів та не навів обставин, передбачених статтею 134 КЗпП України, які б свідчили про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності. Суд першої інстанції не вірно застосував наведені вище положення КЗпП України, на підставі належним чином оцінених доказів не правильно та необґрунтованого дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має відшкодовувати шкоду в розмірі більше свого середнього місячного заробітку. Доводи позовної заяви про те, що відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України позивач має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки нормами трудового законодавства (статтею 132 КЗпП України) встановлено розмір матеріальної відповідальності працівника - не більше його середнього місячного заробітку.». Відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.12.2022 року по справі №753/15508/20 зазначено наступне: «Відповідно до пункту 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства». Саме в такому розмірі має нести відповідальність працівник за завдану роботодавцю з його вини шкоду і суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення мав виходити саме в межах середнього місячного заробітку ОСОБА_1 . Отже, стягнути з працівника весь розмір завданих збитків роботодавцю можливо лише у випадку наявності підстав для повної матеріальної відповідальності (наявний договір або інші підстави визначені ст. 135 КЗпП України), а у всіх інших випадках працівник несе відповідальність лише в межах середнього місячного заробітку. Позивач не надав доказів та не навів обставин, передбачених статтею 134 КЗпП України, які б свідчили про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності.
22 січня 2026 року представник ТОВ «КПП Центр» - Колісник А.О. надіслав відзив у якому просить апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_1 - адвокатом Галичем О.М. залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві зазначає, що апеляційна скарга сторони відповідача зведена лише до двох не обґрунтованих підстав, а саме: ст.132 КзпП України - працівник, який був у той час ОСОБА_1 відповідає за спричинену шкоду в межах середнього місячного заробітку;-ст.134 КзпП України - працівник, який був у той час ОСОБА_1 не несе відповідальності за спричинену шкоду понад середнього місячного заробітку, оскільки не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. На спростування вказаних хибних тверджень сторони відповідача, зазначає, що 15 квітня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів, що підтверджується Наказом №46 від 12 квітня 2019 року. 15 квітня 2019 року за №359, Товариством з ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За ОСОБА_1 було закріплено автомобіль марки Volkswagen Transporter д.р.н. НОМЕР_1 . Оскільки дорожньо-транспортна пригода, що відбулась 06.11.2019, сталась через неправомірні дії відповідача, що підтверджено належними та допустимими доказами, а позивач у повному обсязі відшкодував збитки власнику пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 , то ТОВ «КПП Центр» набуло право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 02.06.2023 року позивачем було надіслано відповідачу пропозицію щодо досудового врегулювання стягнення в порядку регресу витрат, пов`язаних з відшкодуванням завданих внаслідок ДТП матеріальних збитків, проте, така пропозиція була повністю проігнорована ОСОБА_1 . 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , транспортний засіб Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_1 , з 04.02.2015 зареєстрований за ТОВ «КПП Центр».
15 квітня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «КПП Центр» на посаду водія автотранспортних засобів, згідно копії наказу № 46 від 12.04.2019 про прийняття на роботу.
12 квітня 2019 року за ОСОБА_1 закріплено службовий автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_3 , для виконання обов`язків водія автотранспортних засобів, що стверджується копією наказу № 06 від 12.04.2019 про закріплення службового легкового автомобіля.
16 грудня 2019 року постановою Черняхівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 06.11.2019 за обставин керуванням ОСОБА_1 06.11.2019 автомобілем Фольксваген Транспортер д.н.з. НОМЕР_1 , який не вибрав безпечної швидкості руху, безпечної дистанції руху та здійснив зіткнення з автомобілем Мерседес д.н.з. НОМЕР_4 , який рухався попереду в попутньому напрямку під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого, транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Наказом № 10 від 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «КПП Центр» за власним бажанням.
03 листопада 2022 року рішенням Корольовського районного суду міста Житомира, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 07.03.2023 у справі №296/4062/21 позов ОСОБА_3 до ТОВ «КПП Центр» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково, стягнуто з ТОВ «КПП Центр» на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 288 559,60 грн, 10 000,00 грн моральної шкоди, 3521,89 грн витрат зі сплати судового збору; 4300,00 грн витрат за проведення автотоварознавчої експертизи та 29 000,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги.
28 березня 2023 року ТОВ «КПП Центр» здійснило перерахування грошових коштів на користь ОСОБА_3 на виконання судового рішення у розмірі 335 381,49 грн, згідно копій платіжних інструкцій №29025 від 28.03.2023 на суму 145 381,49 грн, №30514 від 27.04.2023 на суму 130 000 грн, №1307 від 29.05.2023 у сумі 60 000 грн.
02 червня 2023 року ТОВ «КПП Центр» направило на адресу ОСОБА_1 письмову пропозицію щодо досудового врегулювання спору та відшкодування витрат у порядку регресу. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ «КПП Центр» повністю відшкодувало шкоду, заподіяну ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_1 , що підтверджується належними та допустимими доказами. За таких обставин, у ТОВ «КПП Центр» виникло право зворотної вимоги до ОСОБА_1 у розмірі фактично сплаченого відшкодування.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Представник ТОВ «КПП Центр» до відзиву долучив копію договору про повну матеріальну відповідальність №359, укладений між ТОВ «КПП Центр» та ОСОБА_1 від 15.04.2019, як доказ на підтвердження позовних вимог. 
Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції та лише в разі об`єктивної неможливості надати їх до суду першої інстанції сторона вправі просити суд апеляційної інстанції прийняти їх, надати їм правову оцінку під час вирішення спору.
Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі №01/8538/16-ц зазначено, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої ст.44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, в таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо); є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі №523/4255/16-ц).
Як вже наголошувалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст.81 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст.367 ЦПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже в такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі №910/3707/24).
Окрім того, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом із тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року в справі №755/18920/18.
За таких обставин, додана позивачем до відзиву копія договору про повну матеріальну відповідальність №359 не може бути прийнята апеляційним судом, оскільки позивачем не надано доказів неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, що відповідно до частини третьої ст.367 ЦПК України унеможливлює прийняття цього доказу на стадії апеляційного провадження.
Згідно зі статтею 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно зі ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.
У статті 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальну відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках. Зазначених у законодавстві.
У статті 134 КЗпП України визначено випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема коли: 
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.
При притягненні працівника до повної матеріальної відповідальності має бути чітко зазначено, яким спеціальним законом або іншим нормативно-правовим актом встановлено таку відповідальність, за який вид шкоди і чи належить працівник до категорії осіб, передбачених у відповідному законодавчому акті.
Наведене спростовує висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як водій, несе повну матеріальну відповідальність за завдану ним шкоду.
З огляду на вищевикладене, позивач не навів, а суд не встановив, в якому саме законодавчому акті прямо передбачена повна відповідальність відповідача як водія автомобілю, який керував ним під час виконання трудових обов`язків, за такий вид шкоди як пошкодження автомобілю через ДТП.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, які давали суду підстави вважати, що ОСОБА_1 може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед ТОВ «КПП Центр».
Інших обставин, які б з врахуванням положень ст. 134 КЗпП України давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково застосував ст.1191 ЦК України, яка не розповсюджуються на правовідносини між роботодавцем та працівником. Зокрема в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18) Верховний Суд вказав, що відшкодування шкоди заподіяної працівником підприємству врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.
За викладених обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, а відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП України його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком.
Разом з тим, позовні вимоги ТОВ «КПП Центр» не містять вимог щодо відшкодування шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку відповідача.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частина 13 статті 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 9276,08 грн підлягають стягненню з позивача на користь на користь відповідача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6036,86 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 20 березня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька 

Судді О.С. Коломієць 

А.М. Шевчук