БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16400, м. Борзна, Чернігівської обл., вул. Незалежності, буд. 4 тел.: 0 (4653) 3-50-01
Справа №730/1520/25 
Провадження № 2/730/22/2026
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р.  м. Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі: 
головуючого - судді Ріхтера В.В., 
з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,
позивача ОСОБА_1 (у режимі ВКЗ),
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Масюгіна Д.І. (у режимі ВКЗ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Борзні Чернігівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, третя особа: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити йому додатковий строк терміном в два місяці для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини, після смерті батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що його батьками є: батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач має рідну сестру: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті батька залишився спадок: земельна ділянка площею 2,6514 га, надана для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Сиволозької сільської ради Борзнянського району Чернігівської області (кадастровий номер 7420887200:02:001:0144), та земельна ділянка площею 1,5293 га, надана для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Сиволозької сільської ради Борзнянського району Чернігівської області (кадастровий номер 7420887200:02:002:0142). Вищезазначені земельні ділянки ОСОБА_2 успадкував після свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та після смерті якого ОСОБА_2 отримав: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2016 на земельну ділянку площею 2,6514 га., свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за №1130 (спадкова справа №21/2016), а також отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2016 на земельну ділянку площею 1,5293 га. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі № 1131 (спадкова справа №21/2016). Відповідно до «Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №62717439 від 05.07.2016 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7420887200:02:001:0144 площею 2,6514 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: Чернігівська область, Борзнянський район, с/рада Сиволозька в одиниці зареєстрована за ОСОБА_2 . Також, Відповідно до «Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №62717457 від 05.07.2016 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7420887200:02:002:0142 площею 1,5293 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: Чернігівська область, Борзнянський район, с/рада Сиволозька в одиниці зареєстрована за ОСОБА_2 .
Після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , мати позивача - ОСОБА_3 , сестра - ОСОБА_4 та позивач 18 січня 2025 року звернулись до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з поданням заяв відносно вищезазначеної спадщини.
Мати та сестра позивача подали до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на користь позивача, а позивач подав заяву на згоду на прийняття спадщини після батька. Заяви були подані подали до спливу шестимісячного строку після смерті батька, а саме 18.01.2025.
Однак, коли після спливу шести місяців після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, виявилось, що заява про згоду на прийняття спадщини в нотаріальній конторі відсутня та не зареєстрована.
У зв`язку з відсутністю реєстрації заяви державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М. було видано лист від 24.07.2025 № 2009/02-14, що відповідь надається на заяву від 24.07.2025. У листі нотаріус повідомила, що відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців. У зв`язку з цим позивач вважається таким, що пропустив строк на прийняття спадщини, а тому має право звернутись до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позивач акцентує увагу, що саме 18 січня 2025 він, його мати та сестра звернулись до нотаріуса разом та подали наступні заяви: мати та сестра про відмову від спадщини на користь позивача, а позивач подав заяву про згоду на прийняття спадщини.
Також, було проплачено нотаріусу суму збору за подання заяви про прийняття спадщини, а сестрою та мамою суму збору про відмову від спадщини.
Таким чином, на думку позивача, у зв`язку з технічними недоліками при реєстрації документів у нотаріуса його заява не була належним чином зареєстрована, через що він вимушений звернутись до суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки вважає, що він пропустив строк з поважної причини, у зв`язку з технічними недоліками при реєстрації заяв у нотаріуса.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали аналогічні пояснення, які викладені у позовній заяві.
При цьому, позивач наполягає на тому, що особисто перебував у приміщенні нотаріальної контори саме 18.01.2025 писав заяву про прийняття спадщини, особисто віддав її нотаріусу, а також, що за вказану заяву були сплачені кошти. Все це відбулося 18.01.2025. Позиція нотаріальної контори є незаконною та такою, що вводить суд в оману, оскільки фактів, про які зазначає нотаріальна контора, не було, чому вони так вчиняють, йому не відомо. Коли він 18.01.2025 прийшов до нотаріуса, то останній перевірив його документи, впевнився в тому, що позивач дійсно має право на спадкування, тобто перевірив статус позивача, як спадкоємця, після чого надав позивачу відповідні запити, які позивач мав віднести до уповноважених органів. Такі запити йому було надано для оформлення спадщини, як спадкоємцю. Прямо у вказаних запитах зазначено, що відповідь має отримати позивач у справі. Указані дані підтверджують, що позивач був у нотаріальній конторі, його особу було перевірено.
Відповідач відзиву на позов не надав, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу у відсутність представника відповідача.
Третя особа в судове засідання представника не направила, відзиву на позов не надала, однак листами повідомила суд свою позицію, згідно яких позовні вимоги у повному обсязі не визнаються, оскільки викладені факти у позовній заяві нічим не підтверджені, позивач до нотаріальної контори 18.01.2025 не звертався, будь-яких заяв не писав.
Вислухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, яким за ст. 1220 ЦК України є день смерті особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. 
За змістом положень ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного судочинства належить справедливість, добросовісність та розумність.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті батька залишилося певне майно – спадщина.
Позивач є сином померлого.
Після смерті ОСОБА_2 мати позивача - ОСОБА_3 , сестра - ОСОБА_4 18 січня 2025 звернулись до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з поданням заяв відносно вищезазначеної спадщини: мати та сестра звернулись до нотаріуса подали заяви: про відмову від спадщини на користь позивача.
Вказані обставини сторонами визнаються, не оспорюються, підтверджуються наданою суду спадковою справою.
З урахуванням доводів сторін перед судом фактично поставлене єдине питання: дослідити питання та з`ясувати, чи дійсно позивач у цій справі звертався до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори саме 18.01.2025 з заявою про прийняття спадщини.
Прямих доказів такому факту у справі немає, але суду надано ряд доказів, які, на думку суду, опосередковано підтверджують позицію позивача, про які буде зазначено нижче, та з урахуванням яких суд буде приймати своє рішення.
Як було зазначено вище, третя особа відзиву на позовну заяву не надала, представника в судове засідання не направила.
На виконання ухвали Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2025 Шістнадцята київська державна нотаріальна контора повідомила, що: 1. технічних збоїв у програмі реєстрації заяв громадян щодо реєстрації заяв про прийняття спадщини не було, оскільки заяви про прийняття спадщини або відмову у прийнятті спадщини реєструються в паперовій формі в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ; 2. відмова Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори у реєстрації 18.01.2025 заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька не пов`язана з «технічними недоліками» реєстрації такої заяви з боку нотаріальної контори.
Також, на виконання ухвали Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2026 Шістнадцята київська державна нотаріальна контора повідомила, що заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори не надходила.
Натомість, позивач переконує, що саме 18.01.2025 він був у нотаріальній конторі та написав заяву про прийняття спадщини.
Як на доказ вказаного посилається на те, що сам нотаріус видав йому запити, де зазначено, що відповідь треба надати позивачу у справі. Без встановлення його особи та причини звернення нотаріус такі запити не видавав би.
Суд розділяє такі міркування позивача та вважає, що є малоймовірним те, щоб нотаріус вчинила такі дії без відповідного звернення особи, без встановлення його особи та встановлення його статусу.
Так, у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб у день подачі нотаріусу всіх необхідних документів. При вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, статусу території, яка є місцем відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
З системного аналізу вказаних положень Порядку убачається, що за відсутності підстав для звернення до нотаріуса, а також без належного встановлення особи та підстави звернення до нотаріуса, без відповідної оплати нотаріус не має права вчиняти будь-які дії, в тому числі, спрямовані на оформлення спадщини, а також видавати відповідні запити для вчинення нотаріальних дій.
Вказане відповідає не тільки приписам нормативного акту, а й звичайному здоровому глузду.
Як убачається з матеріалів спадкової справи, що була витребувана судом, Шістнадцята київська державна нотаріальна контора запитом від 18.01.2025, який зареєстровано за № 121/02-14 та який викладено на бланку нотаріальної контори, підписаний нотаріусом, скріплений печаткою нотаріальної контори, звертається до компетентних органів та просить надати витяг з Державного земельного кадастру, який просить видати саме позивачу у цій справі, – ОСОБА_1 . Як причина надання такого запиту нотаріусом прямо зазначено: документи необхідні для оформлення спадщини. 
На переконання суду, вказаний запит спростовує позицію третьої особи у цій справі, що ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори 18.01.2025, адже без такого звернення такий запит не був би виданий.
У цій справі суд враховує й пасивну позицію нотаріальної контори. Так, як зазначено у відповіді третьої особи, «відмова Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори у реєстрації 18.01.2025 заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька не пов`язана з «технічними недоліками» реєстрації такої заяви з боку нотаріальної контори».
Ураховуючи, що вказана відповідь не була зрозумілою, та свідчила лише про те, що відмова не була пов`язана саме з «технічними недоліками», судом додатково, за клопотанням позивача, ухвалою суду, була витребувана інформація щодо фактичних причин відмови, але, в цій частині, ухвала суду залишилася без виконання.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , будучи попередженою судом про кримінальну відповідальність, показала, що вона є матір`ю позивача. Померлий був її чоловіком. Після його смерті вона, позивач та її дочка звернулися до 16 нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини. Це була субота, вихідний день, це вона точно пам`ятає. До нотаріуса вони прийшли втрьох. Нотаріус їх прийняла, вислухала, перевірила усі документи, надала шаблони того, що треба було писати та як. Вона та дочка писали заяви про відмову від спадщини на користь позивача. Позивач писав заяву про прийняття спадщини. Це все було у присутності нотаріуса, вони були за маленьким столом, всі все бачили, хто та що писав. У кімнаті були лише вони та нотаріус. Після написання заяв їх віддали нотаріусу особисто в руки. Свідок безпосередньо бачив, як позивач віддав заяву. Після цього нотаріус попросила 1 500 гривень, які їй було надано готівкою. Жодних чеків чи квитанцій нотаріус не надала. 1 500 грн, як пояснила нотаріус, це були кошти за прийняття трьох заяв від неї, її дочки та позивача. Далі нотаріус видала позивачу, як особі, що оформлювала спадщину, запити. Після цього нотаріус пообіцяла, що все оформить, а їм треба прийти пізніше та закінчити оформлювати спадщину. Звертає увагу суду, що після 18.01.2025, у лютому, також зверталася до нотаріуса, доносила документи сина. Свідок називала номер спадкової справи, нотаріус документи забирала, казала, що все буде добре, треба почекати певний строк та буде видано свідоцтво про спадщину. Жодного разу не було відмови у прийнятті документів через те, що немає спадкової справи чи через те, що немає спадкоємців. Чому так нотаріус себе поводить та вказує, що її сина не було 18.01.2025, не розуміє.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , будучи попередженою судом про кримінальну відповідальність, показала, що вона є сестрою позивача. Вказаний свідок, в цілому, надала аналогічні пояснення своєї матері. Підтвердила, що 18.01.2025 вони були у нотаріуса, яка надала шаблони. Вона, мати та її брат – позивач у справі, написали відповідні заяви. Вона та матір заяви про відмову від спадщини, а брат - про прийняття спадщини. Саме нотаріус давала шаблони, що та як писати. Ці заяви нотаріус особисто забрала. Потім нотаріус попросила 1 500 гривень, які їй віддала мати. При цьому, нотаріус їх ніяк не оформила, квитанції чи чеку не надала. Це були кошти, як пояснила нотаріус, за три заяви: одна про прийняття спадщини, дві інші – про відмову від спадщини. Нотаріус зазначила, що вона все оформить. Гроші та заяви нотаріус взяла безпосередньо в свої руки, це всі бачили. Чому нотаріус у подальшому зробила вигляд, що такого не було, незрозуміло.
З урахуванням досліджених доказів та показань допитаних судом свідків, суд уважає непереконливими доводи нотаріальної контори, що позивач у справі 18.01.2025 не звертався з заявою про оформлення спадщини.
Також, доводи нотаріальної контори про те, що заява позивача не зареєстрована у відповідному журналі, суд сприймає критично, з урахуванням вище вищевикладеного. Крім того, нотаріальна контора жодним чином не пояснила суду, чому та на яких підставах був виданий позивачу відповідний запит.
Згідно зі ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Даною статтею також визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Особі може бути визначений додатковий строк для прийняття спадщини за рішенням суду лише за умови поважності причини його пропуску. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Водночас, закон не містить застережень, які саме причини є поважними. Відтак визнання поважною причини пропуску строку для прийняття спадщини залежить від обставин конкретної справи і має бути доведено відповідними доказами.
У даній справі судом не встановлено того, що позивач пропустив строк на оформлення спадщини. Таким чином, суд не може надати оцінку щодо поважності чи неповажності причин пропуску для прийняття спадщини.
У цій справі суд убачає безвідповідальне відношення уповноважених осіб нотаріальної контори до виконання своїх службових обов`язків з приводу оформлення спадкової справи за зверненням спадкоємців.
Однак, вказане не може бути перешкодою для оформлення спадщини.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
У цій справі суд констатує, що позивач у справі вчасно звернувся до нотаріальної контори, тобто 18.01.2025, а тому ним не порушено строк на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, як про це стверджує нотаріальна контора.
Формальна відсутність заяви позивача у спадковій справі, яка могла бути втрачена з вини нотаріальної контори, не може свідчити про неналежні дії позивача у справі. Тим більше, за умов, коли громадянин не може проконтролювати чи вплинути на такі дії нотаріуса.
Як було зазначено судом вище, без заяви позивача до нотаріальної контори інші дії з боку нотаріальної контори не відбулися б.
Отже, у цій справі, суд висновує, що позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори, тобто 18.01.2025, а тому ним не порушено строк на подання заяви про прийняття спадщини, а таким чином, у даній справі відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в спосіб, який обрав позивач, оскільки надання додаткового строку свідчило б, що позивач його дійсно пропустив, чого не було встановлено судом та на чому наполягає сам позивач.
На переконання суду, з урахуванням зазначених позивачем та встановлених судом фактичних обставин, ним обрано неправильний спосіб захисту, виходячи з наступного.
За сталою практикою Верховного Суду, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова ОП КГС ВС від 16.10.2020 у справі No910/12787/17), відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору (Постанова КГС ВС від 29 серпня 2023 у справі № 910/5958/20).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 в справі № 916/2040/20).
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Вказані висновки зроблені у постанові ВС від 26 липня 2023 у справі № 760/23205/17.
Отже, звертаючись до суду, позивач викладає в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права.
При цьому, суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови ВП ВС від 20.06.2023 №633/408/18 (підпункт 11.12), від 04.07.2023 №233/4365/18 (пункт 31). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (див. постанову ВПВС від 15.06.2021 №904/5726/19). Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства. Близькі за змістом висновки викладені у постановах ВС від 19.04.2023 №904/7803/21, від 20.09.2023 №910/3453/22, від 01.11.2023 №910/7987/22.
Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови КГС ВС від 19.09.2019 №924/831/17, від 26.05.2022 №910/17717/20, ВПВС від 22.02.2024 №990/150/23).
Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням судочинства див. постанову від 16.07. 2025 ВПВС №910/2389/23).
Обрати належний спосіб захисту має суд згідно з пропонованою в позові кваліфікацією спору. Ефективний спосіб захисту чи належний спосіб захисту обирає суд, якщо прагнення позивача є безсумнівно зрозумілим, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до способу захисту прав, визначеного законом.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних права, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. ВС КЦС у постанові від 05.09.2019 №638/2304/17 зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд констатує, що задоволення позову, свідчило б про порушення з боку позивача строку звернення до нотаріальної контори, чого не було встановлено судом у цій справі. 
Ба більше, усі доводи позивача зводяться до того, що він вчасно звернувся до нотаріальної контори, яка належним чином не зареєструвала його заяву, тобто строк ним пропущено не було.
Суд виходить з того, що неможливо поновити строк, який не було пропущено.
Обмірковуючи ефективний спосіб захисту прав позивача, суд виходить з того, що встановлені судом у мотивувальній частині рішення обставини вже свідчать про те, що позивач має право на оформлення спадщини, як такий, що вчасно звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини.
Додатково суд звертає увагу на те, що у разі повторної відмови нотаріальної контори позивачу у вчиненні нотаріальної дії останній не позбавлений можливості оскаржити дії нотаріуса як у досудовому порядку, так і у судовому, як це й передбачено законодавством. 
Вказане твердження суд висновує ще й у сукупності з тим, що, як позивач пояснив, він не оскаржував дії нотаріуса у цій справі щодо неналежного оформлення (бездіяльності, порушення порядку) його заяви про прийняття спадщини від 18.01.2025, з будь-якими скаргами не звертався, хоча не був позбавлений це зробити. 
Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
Судом встановлено, що у даній справі, всупереч положенням Порядку, нотаріус щодо подій 18.01.2025 не виніс постанову, не роз`яснив позивачу порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Лише у подальшому, при повторному зверненні позивача, не виносячи постанову, у простій письмовій формі роз`яснив право на звернення до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.
З урахуванням викладеного та встановлених судом фактичних обставин, даний позов не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216-1223, 1258, 1268-1272 ЦК України, ст.ст. 2-4, 12, 13, 19, 23, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, третя особа: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ріхтер В.В.