Р І Ш Е Н Н Я
 
Іменем України

 
31 березня 2026 року
м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Турава Н.М.,
Справа № 521/2284/26
Провадження № 2/521/3584/26
Учасники справи:
Позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв
Представник – Кушнір Ю.В.
Відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплаченої додаткової грошової винагороди за службу у період дії воєнного стану, -

В С Т А Н О В И В :

До Хаджибейського районного суду міста Одеси 18 лютого 2026 року звернувся з позовом Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв до ОСОБА_1 в вимогою про стягнення з відповідача безпідставно виплаченої додаткової грошової винагороди за службу у період дії воєнного стану у липні - вересні 2023 року на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв в загальному розмірі 86680,00 гривень, сплачений судовий збір за подання позовної заяви на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв в розмірі 2662,40 гривень; повернути позивачу Квартирно-експлуатаційному відділу міста Миколаїв сплачений судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме 365,60 гривень, посилаючись на таке.
Капітан ОСОБА_1 2023 році проходив військову службу на посаді начальника відділу експлуатації, обліку та використання нерухомого майна та земель Миколаївського КЕУ. У період липень-вересень 2023 року йому було нараховано додаткову грошову винагороду на загальну суму 88000,00 грн, з яких фактично виплачено 86680,00 грн (з урахуванням утримання військового збору).
Нарахування та виплата зазначеної винагороди здійснювалися на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 168, наказів Міністерства оборони України та відповідних наказів начальника Миколаївського КЕУ, що підтверджується бухгалтерськими документами, розрахунковими відомостями та платіжними інструкціями.
За результатами внутрішнього аудиту встановлено, що у зазначений період виплата додаткової винагороди здійснювалася за відсутності належного документального підтвердження безпосереднього виконання військовослужбовцями бойових (спеціальних) завдань у районах ведення бойових дій. У зв`язку з цим такі виплати визнано безпідставними, а органу запропоновано вжити заходів щодо відшкодування завданих державному бюджету збитків.
Відповідач ОСОБА_1 10 березня 2026 року надав до суду відзив, за яким просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірні кошти мають характер виплат як засобу до існування та були виплачені позивачем добровільно. Позивач не довів ані рахункової посилки, ані недобросовісності (вини) відповідача. За таких обставин зміст ст. 1215 ЦК України унеможливлює повернення спірної суми коштів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Представник позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв Кушнір Юлія Вікторівна у судовому засіданні просила позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку із тим, що відповідач проходить військову службу, у задоволенні позовної заяви просив відмовити у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що задоволені позову слід відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у 2023 році проходив військову службу на посаді начальника відділу експлуатації, обліку та використання нерухомого майна та земель Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління, що підтверджується відповідними наказами про призначення на посаду.
У період липня-вересня 2023 року відповідачу було нараховано та виплачено додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168, у загальному розмірі 88000,00 гривень, з яких фактично виплачено 86680,00 гривень з урахуванням утримання військового збору. Виплата зазначених коштів здійснювалася на підставі наказів начальника Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління та підтверджується бухгалтерськими довідками, розрахунковими відомостями, платіжними інструкціями та банківськими документами.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним позовом стали висновки внутрішнього аудиту, відповідно до яких встановлена відсутність належного документального підтвердження фактичного виконання військовослужбовцями Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління, у тому числі відповідачем, бойових (спеціальних) завдань у районах ведення бойових дій, що, на думку позивача, свідчить про безпідставність нарахування та виплати додаткової грошової винагороди.
Суд зазначає, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на повернення грошових сум, які були нараховані та виплачені відповідачу як складова грошового забезпечення військовослужбовця - додаткова грошова винагорода за відповідні періоди служби.
Як установлено судом, виплата зазначених коштів була здійснена позивачем добровільно, в межах наданих йому повноважень, на підставі відповідних наказів, із дотриманням установленого порядку, у тому числі з утриманням обов`язкових платежів. За своєю правовою природою такі кошти є грошовими сумами, наданими фізичній особі як засіб до існування.
Відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата та платежі, що прирівнюються до неї, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців, якщо їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача.
Аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що позивач не посилається на наявність рахункової (лічильної) помилки при здійсненні спірних виплат. Доводи позову зводяться до оцінки правомірності підстав для нарахування додаткової винагороди та належності їх документального підтвердження. Водночас такі обставини не можуть бути віднесені до рахункових помилок у розумінні статті 1215 ЦК України.
Правова позиція щодо розмежування рахункових помилок та помилок у застосуванні права викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, відповідно до якої рахунковими є виключно помилки в арифметичних обчисленнях (подвійне нарахування, неправильне підсумовування тощо), тоді як помилки у правозастосуванні чи процедурі нарахування до таких не належать.
Крім того, позивачем не доведено наявності недобросовісності з боку відповідача. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач вчиняв будь-які протиправні або винні дії, спрямовані на отримання спірних коштів, зокрема подавав недостовірні відомості, вводив в оману уповноважених осіб чи іншим чином зловживав правом.
Посилання позивача на результати внутрішнього аудиту не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову, оскільки такі висновки стосуються внутрішньої оцінки порядку документального оформлення виплат і не підтверджують наявності передбачених статтею 1215 ЦК України виключних умов для повернення грошових сум.
Більше того, з аналізу змісту аудиторського звіту вбачається, що виплата грошового забезпечення відповідачу здійснювалася позивачем добровільно, а обставини, які б свідчили про рахункову помилку чи недобросовісність відповідача, не встановлені.
Можливі порушення порядку оформлення або прийняття рішень не можуть автоматично покладатися на відповідача як отримувача виплат. Відповідальність за прийняття управлінських рішень несе орган (посадові особи), який їх приймав, а не особа, яка діяла в межах службових відносин і отримала виплату.
Суд також враховує, що обов`язок доказування обставин, які обґрунтовують вимоги позову, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України покладається на позивача. Водночас позивач не довів наявності жодної з виключних підстав, які б уможливлювали повернення спірних сум.
За таких обставин суд дійшов висновку, що спірні грошові кошти є виплатами, які прирівнюються до заробітної плати, були отримані відповідачем добросовісно та виплачені позивачем добровільно, а відтак відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню.
Щодо судового збору.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.11.2022 у справі № 916/228/22 (12-26гс22) зазначила, що особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України «Про судовий збір». 
Таким чином, при подачі позовної заяви до суду з використанням системи «Електронний суд» позивач мав сплати судовий збір в сумі 2662,40 грн. Згідно матеріалів позивач звернувся до суду з позовною заявою 18.02.2026 року. 
Позивачем 17 грудня 2025 року за платіжною інструкцією № 872 було сплачено судовий збір сумою 3028,00 грн. Таким чином, була здійснена переплата судового збору в сумі 365,60 грн, яка підлягає поверненню з державного бюджету. 
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 13, 141, 263 - 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплаченої додаткової грошової винагороди за службу у період дії воєнного стану – відмовити.
Головному управлінню Державної казначейської служби України в Одеській області (код ЄДРПОУ 37607526, адреса: 65001, м. Одеса, вул. Садова, 1-А, а/с 92), повернути Квартирно-експлуатаційному відділу міста Миколаїв (місцезнаходження: м. Миколаїв, пр. Миру, 62-а, ЄДРПОУ 08029523) зайво сплачений судовий збір в сумі 365,60 гривень, який було сплачено 17 грудня 2025 року за платіжною інструкцією № 872 сумою 3028,00 гривень.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя:     В. К. Гуревський

Учасники справи:
Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, місцезнаходження: м. Миколаїв, пр. Миру, 62-а, ЄДРПОУ 08029523.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення суду в повному обсязі складено 09 квітня 2026 року.