ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
16 лютого 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/668/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Шумського І.П.  
за участі секретаря судового засідання Баб`юка А.В. 
розглянув справу
за позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські корми” (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Глібка, 15А)
до відповідача – Приватного підприємства “Холдер агро” (48522, Тернопільська область, Чортківський район, село Васильків)
про стягнення 81114,10 грн заборгованості. 

За участі від:
позивача – не з`явився
відповідача – не з`явився 

Зміст позовних вимог, позиція позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Українські корми” звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою №42 від 06.11.2025 (вх. №760 від 07.11.2025) до Приватного підприємства “Холдер агро” про стягнення заборгованості в сумі 81114,10 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №УК2025П30 від 11.03.2025, в частині оплати за отриманий товар. 

Позиція відповідача.
Відповідач у відзиві на позовну заяву б/н від 26.11.2025 (вх. №8332 від 26.11.2025) частково визнав позов, а саме в частині заявленої до стягнення суми основного боргу в розмірі 53616 грн. У зв`язку з цим, ним звернено увагу на зміст ст. 130 ГПК України щодо розподілу судових витрат.
Посилаючись на часткове визнання позову, стверджуючи про скрутне фінансове становище відповідача, що призвело до неможливості вчасного виконання грошових зобов`язань перед позивачем, часткову оплату вартості отриманого товару, відсутність в матеріалах справи доказів завдання позивачу збитків, внаслідок допущеного відповідачем порушення, та те, що штрафні санкції є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, посилаючись на зміст ч.3 ст.551 ЦК України, відповідач просив суд зменшити заявлену до стягнення суму пені до 10% від розміру основного боргу, додаючи фінансову звітність підприємства за 2024 рік.

Позивач у відповіді на відзив б/н від 01.12.2025 (вх. №8461 від 02.12.2025) повністю підтримав позовні вимоги. 
Позивач вказав, що якби відповідач діяв добросовісно, розумно та справедливо відповідно до засад зобов`язальних правовідносин, після отримання вимоги-претензії від 16.06.2025 він би звернувся до позивача з проханням про укладення договору реструктуризації боргу чи з іншими пропозиціями вирішення погашення заборгованості чи після відкриття провадження у даній справі, погасив суму основного боргу. 
Посилаючись на зміст ч.1 ст.550 ЦК України зазначив, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Також просив суд не враховувати надану відповідачем фінансову звітність малого підприємства за 2024 рік, так як договір поставки укладався у 2025 році, і відповідач не повідомив позивача про своє скрутне фінансове становище, при цьому отримував товар і надалі його реалізовував й отримував прибутки.

Процесуальні дії суду у справі.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 11.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/668/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.12.2025.
Ухвалами суду від 08.12.2025 продовжено строк підготовчого провадження у даній справі та відкладено підготовче засідання на 15.01.2026.
Надалі, ухвалою суду від 15.01.2026 закрито підготовче провадження по справі №921/668/25 та призначено її до розгляду по суті на 16.02.2026.
Сторони явку уповноважених представників у судове засідання 16.02.2026 не забезпечили, про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином повідомлені.
Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи за наявними в справі матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
11.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Українські корми” (надалі - постачальником) та Приватним підприємством “Холдер агро” (надалі - покупцем) укладено договір поставки №УК2025П30 (надалі - договір), згідно з п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язався передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати: корма для тварин (надалі - товар), найменування, кількість, якість, умови оплати, строки поставки, ціна за одиницю та загальна вартість якого зазначається у специфікації(ях) та/або видатковій(их) накладній(их), які являються невід`ємними частинами даного договору.
Відповідно до п. 1.2 договору поставка товару може здійснюватися як однією, так і декількома партіями. Під «партією товару» сторони розуміють кількість товару, на яку оформлена одна видаткова накладна та/або специфікація, рахунок-фактура.
У п. 4.1 договору зазначено, що розрахунки за кожну партію товару здійснюються в безготівковому порядку в національній валюті України гривні. Оплата здійснюється шляхом перерахунку покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в рахунку постачальника.
Згідно з п. 4.2 договору оплата товару здійснюється покупцем на умовах відстрочення платежу в кількості банківських днів за домовленістю сторін з моменту поставки товару або 80% по факту вивантаження товару покупцеві в день прибуття транспорту постачальника в місце поставки та 20% після реєстрації ПДВ. Сторони дійшли згоди, що визначена сторонами договору ціна є звичайною в розумінні Податкового кодексу України та така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.
Сторони мають право узгодити інший строк оплати товару, який зазначається у відповідній специфікації до цього договору (п. 4.2.1 договору).
Відповідно до п. 4.3 договору покупець зобов`язується оплатити партію замовленого товару шляхом виставлення постачальником рахунку-фактури. Рахунок-фактура є невід`ємною частиною даного договору. Сторони домовилися, що покупець при оформленні платіжного доручення в графі «призначення платежу» зазначає наступну інформацію: «Оплата за товар згідно договору поставки № УК2025П30 від 11.03.2025».
Покупець має право оплачувати товар на всю суму визначену у відповідній специфікації або частинами, відповідно до замовленої кількості товару (п. 4.5 договору).
Відповідно до п. 5.1 договору покупець зобов`язується прийняти товар в асортименті, за кількістю та якістю згідно специфікації та накладної в день постачання товару постачальником. Приймання товару здійснюється уповноваженою особою покупця. Покупець зобов`язаний надати постачальнику відповідну довіреність, підписану та скріплену печаткою покупця, на отримання товару особою, що його приймає, якщо ця особа не є керівником покупця.
Згідно з п. 5.2 договору товар приймається покупцем у пункті прийому, який зазначений у специфікації.
Покупець зобов`язаний поставити відмітку про прибуття транспорту у відповідній товаро-транспортній накладній. У разі відмови покупця щодо такої відмітки, часом прибуття транспорту, сторонами приймається час визначений перевізником (п. 5.3 договору).
Відповідно до п. 6.2 договору разом з товаром постачальник передає покупцю на кожну партію товару: рахунок-фактуру; товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; сертифікат/паспорт якості виробника (засвідчена постачальником копія).
Базис та пункт поставки товару може вказуватись у специфікації, рахунку-фактурі та/або видатковій накладній (п. 7.1 договору).
У п. 7.2 договору зазначено, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту розвантаження товару відповідно до умов цього договору, що підтверджується підписанням відповідної видаткової накладної обома сторонами.
Відповідно до п. 7.8 договору датою поставки товару та перехід права власності являється дата підписання видаткової накладної на партію товару та ТТН, що свідчать про прийняття товару.
У п. 8.2 договору сторони обумовили, що в разі прострочення строків оплати поставленого товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення.
Відповідно до п. 11.1 договору цей договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2026, а в частині взятих на себе та не виконаних зобов`язань - до повного їх виконання.
25.04.2025 між сторонами підписано специфікацію №3 (надалі - специфікація) до договору поставки №УК2025П30 від 11.03.2025, згідно з п. 1 якої постачальник зобов`язався поставити покупцю, а останній оплатити і прийняти товар – шрот соняшниковий, ДСТУ 4638: 2006, кількістю 25000 кг, ціною 11,88 грн з ПДВ.
У п. 2 специфікації сторонами обумовлено, що загальна сума товару, що поставляється згідно цієї специфікації становить 297000 грн з ПДВ.
Покупець здійснює оплату товару 80% протягом 3 календарних днів з моменту поставки та 20 % після реєстрації ПДВ (п. 3 специфікації).
Відповідно до п. 4 специфікації поставка товару здійснюється в термін до 30.04.2025. 
Постачальник здійснює поставку товару відповідно до правил Інкотермс 2020, на умовах DDP – склад покупця, що знаходиться за адресою: 48522, Україна, Тернопільська обл., Чортківський р-н, с. Васильків (п. 5 специфікації).
Ця специфікація набирає чинності з дня підписання її сторонами та скріплення печатками сторін, та є невід`ємною частиною договору (п. 6 специфікації).
Вказані договір та специфікація підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.
На виконання умов договору та специфікації, позивач поставив відповідачу товар - шрот соняшниковий в кількості 23780 кг, вартістю 282506,40 грн, згідно з видатковою накладною №531 від 01.05.2025 та товарно-транспортною накладною №УК00-003283 від 30.04.2025.
Приймання - передача товару згідно з вказаною видатковою та товарно-транспортною накладними посвідчується зробленими на них відмітками та печатками сторін за договором та по справі.
Позивач виставив відповідачу для оплати рахунок №559 від 01.05.2025.
На вказану господарську операцію Товариством з обмеженою відповідальністю “Українські корми” (постачальником/продавцем) видано Приватному підприємству “Холдер агро” (покупцю) податкову накладну №5 від 01.05.2025, яка згідно Податкового кодексу України є податковим документом та складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Вищевказана податкова накладна зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 28.05.2025, підтвердженням чого являється відповідна квитанція про реєстрацію податкової накладної.
Згідно з платіжною інструкцією №2561 від 02.06.2025 ПП “Холдер агро” перерахувало на рахунок ТОВ “Українські корми” 20000 грн, з призначенням платежу: «за корми згідно рахунка №559 від 01.05.2025. У сумі 16666,67 грн, ПДВ – 20% 3333,33 грн».
30.06.2025 відповідач звернувся на адресу позивача з вимогою-претензію №16/06/25/1 від 16.06.2025, у якій просив оплатити борг в сумі 262506,40 грн з ПДВ. 
Після цього ПП “Холдер агро” перерахувало на користь ТОВ “Українські корми” 202506,40 грн згідно з наступними платіжними інструкціями: 
№2737 від 02.07.2025 на суму 62506,40 грн, у призначенні платежу якої зазначено: «за корми згідно рахунка №559 від 01.05.2025. У сумі 52088,67 грн, ПДВ – 20% 10417,73 грн»;
№60 від 21.07.2025 на суму 140000 грн, у призначенні платежу якої зазначено: «за шрот соняшниковий згідно рахунка №559 від 01.05.2025, ПДВ – 20% 23333,33 грн».
У тексті позовної заяви позивачем зазначено про існування, станом на 01.05.2025, у відповідача переплати перед позивачем в сумі 6384 грн.
Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань мало наслідком звернення позивача з даним позовом до суду з вимогою про відновлення його порушених прав, шляхом стягнення з відповідача 53616 грн боргу, а також нарахованих відповідно до п. 8.2 договору 20217,45 грн пені та відповідно до ст. 625 ЦК України 1956,53 грн 3% річних, 5324,12 грн інфляційних втрат.
Вказані суми наведені позивачем у тексті позовної заяви та відповідають змісту доданих до неї розрахунків.
При цьому судом з`ясовано, що у прохальній частині позову позивачем помилково зазначено суми: 3% річних в розмірі 5324,12 грн, замість 1956,53 грн; інфляційних нарахувань 1956,53 грн, замість 5324,12 грн. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.
Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання за договором поставки.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).
Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч.1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано у статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша). До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року (частина друга). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця (частина третя). Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку (частина четверта). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята цієї статті).
З аналізу змісту цієї статті вбачається, що нею регулюють закінчення строку, який визначений роками, півроком або кварталом року, місяцями, у півмісяця та тижнями, і лише у випадку, коли останній день строку, закінчення якого визначено частинами першою - четвертою цієї статті, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку, згідно з частиною п`ятою цієї статті, є перший за ним робочий день. (Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 30.09.2025 у справі №927/1431/23).
Згідно з п. 4.2 договору оплата товару здійснюється покупцем на умовах відстрочення платежу в кількості банківських днів за домовленістю сторін з моменту поставки товару або 80% по факту вивантаження товару покупцеві в день прибуття транспорту постачальника в місце поставки та 20% після реєстрації ПДВ. Сторони дійшли згоди, що визначена сторонами договору ціна є звичайною в розумінні Податкового кодексу України та така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.
У п. 4.2.1 договору передбачено, що сторони мають право узгодити інший строк оплати товару, який зазначається у відповідній специфікації до цього договору.
Пункт 3 специфікації містить умову про те, що покупець здійснює оплату товару 80% протягом 3 календарних днів з моменту поставки та 20 % після реєстрації ПДВ.
Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням умов п. 4.2.1 договору, у п. 3 специфікації сторони обумовили інший строк оплати, ніж той, що передбачав п. 4.2 договору.
Судом з`ясовано, що в порушення умов договору, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, повної оплати вартості отриманого товару боржник не провів, заборгувавши станом на дату звернення з позовом до суду 53616 грн.
Дану обставину підтверджено відповідачем у відзиві.
Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст.14, ч.4 ст.74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, вимоги про примусове стягнення боргу в сумі 53616 грн підлягають задоволенню як обґрунтовані та визнані відповідачем.
У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, позивач також просить стягнути з відповідача нараховані в порядку ст. 625 ЦК України 5324,12 грн інфляційних нарахувань, 1956,53 грн 3% річних, а також нараховані відповідно до умов п. 8.2 договору 20217,45 грн пені.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Разом з цим, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч. 3 ст. 549).
Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань № 543/96-ВР від 22.11.1996, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Статтею 1 даного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вже зазначалось, згідно з п. 8.2 договору в разі прострочення строків оплати поставленого товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення.
Суд зазначає, що з урахуванням встановлених судом дат, у які відповідач повинен був оплатити отриманий товар, прострочення їх оплати виникли відповідно 06.05.2025 та 30.05.2025.
День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Також день фактичної оплати заборгованості не включається до часу прострочення виконання грошового зобов`язання при здійсненні розрахунку відсотків річних, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось грошове зобов`язання. День фактичної оплати заборгованості не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось грошове зобов`язання (Постанови Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №903/827/17, від 13.06.2018 у справі №922/1008/16). 
Судом з`ясовано, що дати 02.06.2025, 01.07.2025 та 21.07.2025 (дати фактичних часткових оплат відповідачем суми боргу) позивачем помилково включено до періодів нарахувань заявлених до стягнення сум пені та 3% річних.
Судом проведено перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та пені за допомогою інформаційно-правової системи "Ліга:Закон". Згідно проведеного перерахунку, в межах визначених позивачем періодів та суми, на яку здійснювались нарахування, встановлено, що обґрунтованими та правомірними є нарахування 1915,54 грн – 3% річних та 19793,96 грн – пені.
Розрахунки перевірені судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, а їх результати долучені до матеріалів справи.
При цьому судом взято до уваги вищенаведені встановлені дати виникнення у відповідача прострочення виконання грошового зобов`язання, заявлені позивачем граничні періоди нарахування 3% річних та пені, суму боргу, на яку нараховані 3% річних та пеня.
Верховним Судом у постанові від 17.10.2023 у справі №921/460/22 зазначено: "Нарахування інфляційних втрат входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання. Нарахування інфляційних втрат - спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення (зниження купівельної спроможності) грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078).
Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуск такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків.
У пункті 38.2 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 визначено методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначається, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу, 100 грн) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн). Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: "Х" * "і-1" - 100 грн = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці, 100 грн - умовна сума погашення боргу в цьому місяці, "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
За наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців поспіль, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100 %.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Отже, при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). Подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Вказані висновки відображені у низці постанов Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду (постанови від 20.01.2022 у справі № 910/6802/21, від 23.09.2021 у справі № 924/2/21, від 29.07.2020 у справі № 914/1470/19 тощо).
Таким чином, при частковому погашенні боргу застосовується правило, за яким у розрахунковому місяці від загальної суми боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці, віднімається сума погашення. Залишкова заборгованість продовжує слугувати невиконаним грошовим зобов`язанням, на яке до моменту фактичного виконання можуть нараховуватися інфляційні втрати.
Викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, підлягають застосуванню в разі повного погашення боргу, що припадає на неповний місяць (з 1 до 15 числа відповідного місяця), а також у разі виникнення боргу в неповному місяці (якщо строк виконання грошового зобов`язання припадає з 16 до 31 числа відповідного місяця). За таких обставин інфляційна складова боргу не нараховується".
З урахуванням висновків, наведених Верховним Судом у постанові від 17.10.2023 у справі №921/460/22, судом у справі №921/668/25 здійснено перерахунок інфляційних нарахувань.
За наслідками проведеного судом перерахунку суми інфляційних нарахувань за допомогою інформаційно-правової системи "Ліга:Закон", судом встановлено, що обґрунтованими та правомірними є 5303,39 грн інфляційних нарахувань. 
Розрахунок перевірено судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, а його результат долучено до матеріалів справи.
Щодо клопотання про зменшення пені.
Як вже зазначалось, у відзиві на позов відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення суми пені до 10% від розміру основного боргу (тобто 5361,60 грн).
В обґрунтування підстав для зменшення пені у відзиві відповідачем зазначено про часткове визнання позову, скрутне фінансове становище відповідача, що призвело до неможливості вчасного виконання грошових зобов`язань перед позивачем, часткової сплати вартості отриманого товару, відсутність в матеріалах справи доказів завдання позивачу збитків, внаслідок допущеного відповідачем порушення, та те, що штрафні санкції є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом.
В якості додатку до відзиву відповідачем долучено до матеріалів справи фінансову звітність підприємства за 2024 рік.
У свою чергу, наведені позивачем у відповіді на відзив доводи зводяться до посилань на ч.1 ст.550 ЦК України, відповідно до якої право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Позивач просив суд не враховувати надану відповідачем фінансову звітність відповідача за 2024 рік, так як договір поставки укладався у 2025 році, і відповідач не повідомив позивача про своє скрутне фінансове становище, при цьому отримував товар і надалі його реалізовував й отримував прибутки.
Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
На підставі ч.3 ст.551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.
При цьому, в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, також не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення неустойки спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагента на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості, водночас зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.
При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Між тим, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку та не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.
Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні; інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, зокрема ст. 551 ЦК України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19.
При цьому, під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
Також слід зауважити, що штрафні санкції за своєю природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а не покласти на нього додатковий, тому слід розуміти, що передбачені законом санкції будуть застосовані в разі порушення зобов`язань, а їх зменшення скоріше є виключенням.
Суд звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. Господарський суд, оцінює надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18).
При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18).
При вирішенні питання про зменшення нарахованих штрафних санкцій суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
Оцінюючи наведені сторонами доводи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав у даному випадку для застосування правового механізму зменшення розміру пені. При цьому, суд враховує таке:
- сторони у справі є юридичними особами. Відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, несе збитки в ході здійснення своєї господарської діяльності; 
- норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб`єктів господарювання;
- зобов`язання відповідача на час ухвалення рішення не виконано у повному обсязі;
- розмір заявленої до стягнення суми пені становить 20217,45 грн, що становило 37,7 % від суми основного боргу, тобто не перевищує його;
- підставою звернення до суду у даній справі було неналежне та несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку щодо оплати за отриманий товар протягом тривалого періоду (з травня до листопада 2025 року).
Окрім цього суд зазначає, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання господарським судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Оцінюючи наведені сторонами доводи, суд зазначає, що питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії та поданих боржником доказів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі №903/827/17, від 30.08.2018 у справі №925/1587/17.
У будь якому випадку, наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій повинна документально підтверджуватися, зокрема якщо заявником відповідне клопотання обґрунтовується тими чи іншими обставинами.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статей 73, 74, 81 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
Кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч.1 ст.169 статті 13 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.165 ГПК України до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
На підтвердження викладених у відзиві доводів щодо зменшення пені відповідачем додано фінансову звітність малого підприємства за 2024 рік, з відображеними у ній фінансовими показниками діяльності відповідача, у т.ч. фінансовими зобов`язаннями.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що вищевказаний документ, з відомостями про фінансові зобов`язання відповідача за 2024 рік, існували на момент укладення 11.03.2025 спірного у даній справі договору поставки №УК2025П30.
При укладенні договору поставки відповідач був обізнаний про їх існування та, з урахуванням передбачених у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, не повідомляв про них позивачу при укладенні договору на тих умовах, які надалі слугували підставою для покладення на нього відповідальності за неналежне та несвоєчасне виконання взятого на себе грошового зобов`язання. При існуванні цих обставин відповідач здійснював часткові оплати згідно умов укладеного договору.
Жодного іншого доказу на підтвердження викладеного у відзиві клопотання про зменшення пені, з актуалізованою інформацією про фінансовий стан відповідача, матеріали справи не містять. 
За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські корми” підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із Приватного підприємства “Холдер агро” 53616 грн боргу, 1915,54 грн 3% річних, 19793,96 грн пені та 5303,39 грн інфляційних нарахувань.
Позовні вимоги в частині стягнення 40,99 грн 3% річних, 423,49 грн пені та 20,73 грн інфляційних нарахувань, не підлягають до задоволення, як необґрунтовані.

Розподіл судових витрат.
За загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним статтею 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Поряд з цим, статтею 130 ГПК України передбачено спеціальні правила розподілу судового збору, зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Відповідно до частини першої названої статті у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Такі положення статті 130 ГПК України кореспондуються зі частиною третьою статті 7 Закону України «Про Судовий збір», де, зокрема відзначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 ГПК України до питань, що суд вирішує при ухваленні судового рішення є, зокрема питання розподілу судових витрат.
Системний аналіз положень частини першої статті 130, частини першої статті 129, пункту 5 частини першої статті 237 ГПК України та частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір" дає підстави для висновку, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.
У даній справі відповідачем у відзиві частково визнано позов, а саме суму основного боргу, до початку розгляду справи по суті.
Положення частини першої статті 130 ГПК України та частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не містить імперативних приписів щодо можливості застосування таких норм лише у випадках саме повного визнання позовних вимог.
Такі приписи необхідно застосовувати до тієї частини майнових та/або немайнових вимог, які визнаються відповідачем до початку розгляду справи по суті. До позовних вимог, які не визнаються і оспорюються, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат має керуватись загальними правилами розподілу судових витрат, визначених статтею 129 ГПК України (постанови Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21, від 30.01.2025 у справі №910/1157/24).
Відповідно до п. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі вищенаведеного, в порядку ч.1 ст. 130 ГПК України та ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір", Товариству з обмеженою відповідальністю “Українські корми” підлягає поверненню з Державного бюджету України 1000,75 грн судового збору – 50% судового збору, сплаченого за подання позовної вимоги щодо стягнення основного боргу за неналежне виконання зобов`язання при поданні позову щодо вказаної позовної вимоги. Інші 50 % покладаються на відповідача.
В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір за решту заявлених позовних вимог покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 130, 233, 236-240 ГПК України,
ВИРІШИВ:
1.Позов задоволити частково.
Стягнути з Приватного підприємства “Холдер агро” (48522, Тернопільська область, Чортківський район, село Васильків, ідентифікаційний код 37938319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські корми” (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Глібка, 15А, ідентифікаційний код 44664731) 53616 (п`ятдесят три тисячі шістсот шістнадцять) грн – боргу, 1915 (одну тисячу дев`ятсот п`ятнадцять) грн 54 коп. – 3% річних, 5303 (п`ять тисяч триста три) грн 39 коп. – інфляційних нарахувань, 19793 (дев`ятнадцять тисяч сімсот дев`яносто три) грн 96 коп. – пені, 2009 (дві тисячі дев`ять ) грн 15 коп. - судового збору в повернення сплачених судових витрат.
Видати наказ.
2. В задоволенні решти позову відмовити.
3. Повернути з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю “Українські корми” (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Глібка, 15А, ідентифікаційний код 44664731) 1000 (одну тисячу) грн 75 коп. судового збору у відповідності до ч.1 ст. 130 ГПК України та ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплаченого згідно платіжної інструкції №4657 від 06.11.2025 на загальну суму 3028 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.
Повне рішення складено 16.02.2026.

Суддя І.П. Шумський