ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4216/26 Справа № 185/4261/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Свистунової О.В.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року у складі судді Головіна В.О. по цивільній справі №185/4261/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,–

ВСТАНОВИЛА:

У квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, яку уточнювала у серпні 2024 року, пред`явленою до ОСОБА_2 , в якій просила:
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом заміни суміжної огорожі з будинком АДРЕСА_2 за тією адресою, з суцільної металевої на сітку суміжної огорожі, та прибрати від суміжної огорожі зі своєї сторони кущі на відстань не менше 1 м, а дерева на відстань не менше 4 м до стовбура, протягом одного місяця з дня набрання чинності рішення суду першої інстанції;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом демонтування за власний рахунок димовентиляційного каналу, який розташований на земельній ділянці біля житлового будинку АДРЕСА_1 , зі сторони межі будинку АДРЕСА_1 за тією ж адресою, протягом одного місяця з дня набрання чинності рішення суду першої інстанції. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що вони з відповідачем є сусідами, мають спільну межу земельної ділянки, є власниками домоволодінь, однак позивач вважає, що відповідач порушує правила добросусідства та норм ДБН щодо висадження кущів, дерев, листя з яких забиває ливневі стоки у домоволодінні позивача, а також заміни частини суміжної огорожі з сітки на суцільну металеву висотою більше 2 метрів від землі, що призводить до порушення інсоляції та провітрювання присадибної земельної ділянки та затінення вікна кімнати в будинку. Крім цього позивач зазначає, що відповідач із порушенням приписів законодавства у сфері містобудівної діяльності самочинно прибудував до свого будинку зі сторони огорожі між домоволодіннями сторін цегляний димовентиляційний канал, дим та продукти горіння з якого потрапляють на земельну ділянку позивачки, на подвір`ї якої неможливо знаходитись через чадний газ, існує реальна загроза пожеж. Продукти згоряння проникають у приміщення житлового будинку й забруднюють повітря. Позивачка не може вільно користуватись своєю власністю, перебувати у дворі свого будинку, проводити там господарську діяльність, оскільки доводиться дихати чадним газом. За зверненням позивача, відповідними службами складено відносно відповідача адміністративний протокол, приписи про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, які ним не виконані. Вважає, що її право користування своїм майном порушується з боку відповідача, а в добровільному порядку вирішити спір не вдається, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушеного права. 
У серпні 2024 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав у цій справі зустрічну позовну заяву, пред`явлену до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на предмет усунення перешкод в користуванні майном, обґрунтовуючи це тим, що житловий будинок відповідачів знаходиться практично впритул до межі між земельними ділянками сторін. У зв`язку з цим, частина даху вищезазначеного будинку та водовідвід знаходяться на земельній ділянці позивача, що створює позивачу перешкоди в користуванні його земельною ділянкою, оскільки частина даху житлового будинку відповідачів, яка знаходиться на земельній ділянці позивача створює затінення земельної ділянки позивача, а опади з даху будинку відповідачів потрапляють на земельну ділянку позивача, що може призвести до шкідливого впливу на земельну ділянку останнього. Крім того, на межі між земельними ділянками відповідачі за зустрічним позовом встановили паркан з сітки рабиця, який закріплений на металевих стовпах, висота якого становить не менше 3 м. Зазначене порушує норми ДБН, а, відтак, і порушує права зустрічного позивача у користуванні своїм нерухомим майном, які він просить усунути шляхом демонтування відповідачами за зустрічним позовом частини даху та водовідводу, що знаходяться на земельній ділянці позивача та зменшення висоти огорожі до 2 м. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном - задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 прибрати від суміжної огорожі зі свого боку кущі на відстань не менше 1 метра.
В іншій частині позову ОСОБА_1  - відмовлено.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - задоволено повністю.
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 демонтувати:
- нависаючий дах будинку літ. А-1Ж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Розміри накладання на кадастрову межу земельної ділянки з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214 становить: довжина - 9,03 м, ширина накладання від 0,00 м до 0,13 м. Площа проекції накладання становить 0,6 м;
- трубу дощового водовідводу над земельною ділянкою з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214 на відстані від кадастрової межі цієї земельної ділянки 0,06 м-0,20 м. Довжина проекції накладання вздовж даху - 9,22 м. Після повороту труби на земельну ділянку з кадастровим номером 1212400000:03:008:0069 водовідвід знаходиться на відстані від 0,20 м та йде до перетину межі, довжина проекції накладання становить 0,34 м (згідно додатку Г до висновку, додатку Д до висновку).
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зменшити висоту сітки рабиця, яка знаходиться над залізобетонним парканом таким чином, щоб висота залізобетонного паркану разом з сіткою рабицею над ним становила не більше 2 м.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  в рахунок відшкодування судових витрат 6860,33 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  в рахунок відшкодування судових витрат 24233 грн (а.с.75-85 Том ІІ).
Рішення суду першої інстанції мотивовано частковим доведенням первісних вимог позивачем ОСОБА_1 в частині порушення норм ДБН відповідачем ОСОБА_2 насаджень кущів та дерев відносно спільної межі земельної ділянки сторін, та недоведеністю порушення інсоляції земельної ділянки та частини будинку позивача встановленим відповідачем парканом, як і побудованим димовентиляційним каналом, що є невід`ємною частиною будинку відповідача, правомірність встановлення якого відображена у судових рішеннях Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2015 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року у справі №185/11564/14-ц. Натомість, суд першої інстанції вважав доведеними повністю зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та порушення з боку зустрічних відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права користування домоволодінням шляхом наявного нависаючого даху будинку літ. А-1 Ж, що належить ОСОБА_1 над земельною ділянкою з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214, яка належить ОСОБА_2 , як і прокладена труба дощового відводу, яка нависає над земельною ділянкою ОСОБА_2 , що встановлено висновком експерта №3149-24 за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи від 29 квітня 2025 року. 
Не погодившись з таким рішення суду, у січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася через суд з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про повне задоволення її позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 , обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги той факт, що відповідача ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності та ним не виконані приписи з порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності з приводу самочинно побудованої огорожі між домоволодіннями та цегляного димовентиляційного каналу, що відповідачем порушено норми ДБН від 2019 року щодо висадження кущів та дерев, та норми ДБН від 2019 року щодо забудови території у відповідності до суміжного будинку. Такі перебудови відповідачем не були введені в експлуатацію, що порушує її права у користуванні своїм домоволодінням, натомість, вимоги ОСОБА_2 щодо частини даху житлового будинку та водовідводу, що, на його думку, знаходяться на його земельній ділянці, є необґрунтованими та безпідставними, адже побудовані вони без будь-яких порушень. Скаржник також наголошує на незгоді з висновками експертизи, яка покладена в основу судового рішення, як щодо насаджень, так і щодо димовентиляційного каналу, оскільки з приводу останнього суд першої інстанції ґрунтувався на судових рішеннях, які стосуються зовсім іншого димовентиляційного каналу, ніж зазначений у цій справі. Також скаржник вважає, що суд першої інстанції невірно розподілив судові витрати у справі між сторонами та не взяв до уваги заявлений нею строк позовної давності за зустрічним позовом ОСОБА_2 (а.с.90-98 Том ІІ). 
ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2026 року через свого представника — адвоката Скирду В.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судове рішення ухвалено з дотриманням об`єктивності, законності та за повного дослідження письмових доказів у справі, які скаржником не спростовано. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення (а.с.123-126 Том ІІ).
ОСОБА_3 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  є власником 3/4 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину № 2-137 та 2-138 від 19 лютого 2025 року, виданих Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Власником 1/4 частки вищезазначеного будинку є ОСОБА_3 . 
Власником 1/2 частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0614 га з кадастровим номером 1212400000:03:008:0069, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-139, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області.
ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 листопада 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9072, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1899287 від 04 листопада 2003 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148934888 від 11 грудня 2018 року. Крім того, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) площею 0,0619 га з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок у приватну власність № 127-5/VII від 22 лютого 2016 року, виданого Павлоградською міською радою Дніпропетровської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 55036454 від 14 березня 2016 року.
Позивач та відповідачі за зустрічним позовом є сусідами та мають спільну межу земельної ділянки.
Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції вірно визначено предмет спору, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які такі правовідносини регулюють, з чим погоджується і колегія суддів.
Також судом першої інстанції призначалась у даній справі комплексна судова будівельно-технічна, земельно-технічна експертиза, за висновком № 3149-24 від 29 квітня 2025 року якої встановлено:
1. Листвяні та хвойні дерева посаджені на ділянці буд. АДРЕСА_2 мають відстань від межі суміжної земельної ділянки до стовбурів дерев не менше 1/2 діаметра крони цих дерев (крони дерев не виходять за межу суміжної земельної ділянки та існуючий паркан між ділянками буд. АДРЕСА_3 ), тому відповідають п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».
Кущі на ділянці буд. АДРЕСА_1 , які посаджені ближче 1,0 м до межі суміжної ділянки, не відповідають відстані передбаченій п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».
Висота паркана між буд. АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_2 - 2,0 м (залізобетонний паркан і металевий паркан з профнастилу) та 1,8 м (сітка рабиця) відповідає нормативно-правовими актами чинними в галузі будівництва на території України, а саме вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» та ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій». Висота залізобетонного паркану разом сіткою рабиця над ним - 2,7 м не відповідає по висоті п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011, але відповідно до п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 та п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 не погіршує інсоляцію житлового будинка АДРЕСА_2 на суміжній території. В цілому паркан встановлений по межі між зазначеними будинками відповідає нормативно-правовими актами чинними в галузі будівництва на території України, зокрема вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» та ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій».
2. Відстань між буд. АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_2 не відповідає протипожежним нормам визначеним у ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
ДБН В.2.5-77:2014 «Котельні» не нормуються димовентиляційні канали індивідуальних житлових будинків.
3. Над земельною ділянкою з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214 наявний нависаючий дах будинку літ. А-1 Ж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Розміри накладання на кадастрову межу земельної ділянки 1212400000:03:008:0214 становлять: довжина - 9,03 м, ширина накладання від 0,00 м до 0,13 м. Площа проекції накладання становить 0,6 кв.м.
Вздовж краю даху будинку літ. А-ЇЖ по АДРЕСА_1 проходить труба дощового водовідводу. Труба знаходиться над земельною ділянкою з кадастровим номером 1212400000:03:008:0214 на відстані від кадастрової межі цієї земельної ділянки 0,06 м - 0,20 м. Довжина проекції накладання вздовж даху - 9,22 м. Після повороту труби на ділянку 1212400000:03:008:0069 водовідвід знаходиться на відстані від 0,20 м та йде до перетину межі, довжина проекції накладання становить 0,34 м (див. додаток Г до висновку, додаток Д до висновку. Фототаблиця 2. Фото 4, 6).
4. Висота залізобетонного паркана між буд. №6 та буд. АДРЕСА_2 - 2,0 м відповідає нормативно-правовими актами чинними в галузі будівництва на території України, зокрема вимогам ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій». Висота залізобетонного паркана разом з сіткою рабиця над ним - 2,7 м, встановленою ОСОБА_1 по межі між земельними ділянками з кадастровими номерами 1212400000:03:008:0069 та 1212400000:03:008:0214 не відповідає по висоті п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011, але не погіршує інсоляцію житлового будинка АДРЕСА_2 на суміжній території.
Колегія суддів відзначає, що, частково задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини, виходячи з висновків проведеної експертизи у цій справі, а доводи скаржника щодо невідповідності таких висновків експертизи фактичних даним колегія суддів відхиляє, адже судом першої інстанції було допитано експерта, який проводив цю експертизу та надав роз`яснення такому висновку, і ОСОБА_1 мала можливість задавати питання та отримувати відповіді експерта на них. За таких обставин колегія суддів вважає правомірним покладення в основу судового рішення вихідних даних, зазначених експертом у висновку експертизи, складеному на виконання ухвали суду першої інстанції.
Разом з цим колегія суддів не погоджується і з доводами скаржника щодо відсутності дозвільних документів у ОСОБА_2 щодо реконструкції домоволодіння та введення в експлуатацію димовентиляційного каналу, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, це питання вже вирішувалось судовими рішеннями у справі №185/11564/14-ц за позовом попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_1 за спірною адресою, та встановлені обставини з наявності у ОСОБА_2 технічного паспорту від 2004 року, до якого внесено зміни з реконструкції гаражу, та акту №134 від 11 липня 2005 року з влаштування димового та вентиляційного каналу з розробленням проекту та введенням його в експлуатацію, що є преюдиційними при розгляді цієї справи, що не спростовано скаржником.
Також скаржником не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги відомості та докази щодо дослідження в наведеній вище справі іншого димовентиляційного каналу в будинку ОСОБА_2 , ніж зазначений у цій справі, а тому доводи скаржника в цій частині є неспроможними.
Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності це - право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У свою чергу ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ч. 1 ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Статтею 104 Земельного кодексу передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.
Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною 2 ст. 158 Земельного кодексу України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
Відповідно до положень п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій», дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. При цьому, висота огороджень має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.
Згідно з ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 року № 104, відстань від межі суміжної земельної ділянки до висаджених кущів має становити 1 м, до стовбурів дерев - від 4 до 6 м залежно від крони, але не менше половини її діаметра.
Скаржник як в суді першої інстанції, так і при розгляді її апеляційної скарги не надала належних та допустимих доказів на спростування встановлених фактичних обставин у справі щодо насаджень та відстані їх від межі з сусідньою від ОСОБА_2 земельною ділянкою ОСОБА_1 . Також остання не спростувала нависання частини покрівлі даху її будинку над земельною ділянкою ОСОБА_2 . Посилання скаржника на будівництво її будинку без будь-яких порушень також не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо нависання частини покрівлі над земельною ділянкою ОСОБА_2 , а матеріали справи, окрім висновку експертизи на виконання ухвали суду першої інстанції, не містять письмових доказів щодо з`ясування саме такого питання розташування будинку ОСОБА_1 відносно сусіднього домоволодіння та відповідності такого розташування нормам ДБН.
Таким чином, колегія суддів повністю погоджується із визначенням судом першої інстанції як характеру спірних правовідносин, так і застосуванням норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють.
Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги зводяться до цитування апелянтом встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  —  залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «07» квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено «15» квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:            М.О. Макаров

О.В. Свистунова