Справа № 697/2507/25 
Провадження № 2/697/94/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2026 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді – Скирди Б.К.,
за участю секретаря судового засідання – Шакало Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів, Черкаської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі також – ТОВ «Діджи Фінанс», позивач) звернулося до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.06.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан», ОСОБА_1 подано заявку на отримання кредиту № 3203805. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.
Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн з використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ «Мілоан» направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.
Таким чином, відповідач уклав договір про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного документа відповідачу перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 6 000,00 грн.
Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин – ст. 526 та ст. 527 ЦК України, внаслідок чого, керуючись нормами ст.ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 13.09.2021 згідно умов договору відступлення прав вимоги № 07Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 3203805 від 10.06.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до відповідача.
Згідно договору відступлення сума боргу перед новим кредитором (ТОВ «Діджи Фінанс) є обгрунтованою та документально підтвердженою та становить 25 476,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 6 000,00 грн.; заборгованість за відсотками становить 19 056,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 420,00 грн.; заборгованість за пенею становить 0 грн.
Керуючись ст.ст. 512-514, 516 ЦК України та у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору № 3203805 від 10.06.2021, позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс», зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору.
З метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про сплату заборгованості за договором № 3203805 від 10.06.2021.
Незважаючи на це, позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.
Зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договорами не погашає, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 3203805 від 10.06.2021 у розмірі 25 476,00 грн., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 30.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.95).
12.11.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Васильченко Г.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому вказала, що даний позов є надуманим і необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Так, позивач зазначає, що відповідачем 10.06.2021 з ТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 3203805.
За кредитним договором та на підставі платіжного документа на картковий рахунок відповідача були перераховані кредитні кошти у розмірі 6 000,00 грн.
Згодом, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме 13.09.2021 згідно умов договору відступлення права вимоги № 07Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором на користь позивача, а відповідно позивач набув право вимоги до відповідача.
За умовами п.п. 1.2. – 1.4. кредитного договору, сума кредиту становить 6 000,00 грн. та була надана відповідачу строком на 20 днів з 10.06.2021. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 30.06.2021.
Зобов`язання відповідача за кредитним договором були визначені сторонами чітким строком. Відповідно, перебіг позовної давності для ТОВ «Мілоан» почався з 30.09.2021.
А відповідно до положень ч. 1 ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Таким чином, на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовна давність була пропущена.
Про наявність обставин, передбачених ст. 263 ЦК України, які б свідчили про зупинення перебігу позовної давності, позивачем не заявлено. Як і не подано клопотання про наявність поважних причин пропущення позовної давності.
Копія вимоги від 25.07.2025 про погашення кредитної заборгованості, адресована відповідачу, не може прийматися до уваги, оскільки, по-перше: не додано доказів направлення цієї вимоги відповідачу, по-друге: дана вимога пред`явлена поза межами позовної давності та не впливає на вирішення питання про перебіг строку позовної давності.
У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Керуючись даною нормою, відповідач заявляє про застосування судом наслідків спливу позовної давності та просить відмовити в позові в повному обсязі.
Просить суд прийняти відзив на позовну заяву та в позові ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі (а.с.128-131).
18.11.2025 до суду від представника позивача ТОВ «Діджи Фінанс» Романенка М.Е. надійшла відповідь на відзив в якій пояснив, що вважає відзив безпідставним та необгрунтованим.
10.06.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан», ОСОБА_1 було подано заявку на отримання кредиту № 3203805.
Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL:https://miloan.ua/. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписаного договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті URL:https://miloan.ua/.
У відповідності до умов кредитного договору, зокрема п. 6.2. Договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 його підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону вказаний позичальником при укладенні договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021.
Одноразовий ідентифікатор, як і лог підпису первісного кредитора, зафіксовано у кредитному договорі, переданому первісним кредитором позивачу у pdf. форматі, проте є зашифрованим, а тому при стандартному завантаженні до електронного кабінету чи під час друку не відображається.
У зв`язку з чим, позивач надає скріншот першої сторінки договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 із одноразовим ідентифікатором.
Звертають увагу, що договір про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 був поданий у складі матеріалів справи як pdf-файл у додатках до позовної заяви, завантаживши який та відкривши через програмне забезпечення, призначене для читання pdf-документів, зокрема Adobe Reader, суд має можливість впевнитися у наявності електронного підпису та перевіривши одноразовий ідентифікатор, який підтверджує автентичність документа.
Належно до скріншоту першої сторінки кредитного договору, вбачається, що договір про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 підписаний фізичною особою ОСОБА_1 із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором – V71178.
З огляду на вищевикладене, позивач з впевненістю може констатувати, що доданий до даної відповіді на відзив скріншот першої сторінки договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021, становить належний доказ підтвердження підписання кредитного договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», який з урахуванням наявності в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, не є новим доказом, а лише додатково підтверджує обгрунтованість позовних вимог.
Таким чином, позивач приходить до висновку, що договір про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 з додатками до нього було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладення між нею та первісним кредитором такого правочину в електронній формі, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора: https://miloan.ua/ за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення своїх персональних даних, номера телефону, електронної пошти договір з додатками до нього між сторонами не було би укладено.
Отже, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодилася на визначені у ньому умови кредитування, взяла на себе відповідні зобов`язання.
Крім того, карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв на території України з 11.03.2020 до 30.06.2023 на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України без перерв.
17.03.2022 набув чинності Закону України від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначеним цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, хоча норми «Прикінцевих та перехідних положень» ЦКУ, якими призупинялися строки позовної давності на період карантину та воєнного стану, мають різні формулювання, але фактично строки позовної давності були «на паузі» у період з 02.04.2020 по 03.09.2025 (тобто, більше 5 років).
10.06.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був підписаний кредитний договір № 3203805.
Як випливає з умов кредитного договору строк на який надавався кредит становив 20 днів, тобто до 30.06.2021, але, в цей період вже діяло як «карантинне», так і «воєнне» призупинення строків позовної давності. Тому, в цій ситуації строк позовної давності ще не почав обчислюватися.
Отже, 3-річний строк позовної давності у цій ситуації спливає 04.09.2028.
Позивач для захисту свого порушеного права звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовної заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що зареєстрована судом першої інстанції 27.09.2025, тобто в межах строків позовної давності та цілком міг та може заявляти вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості.
Звертають увагу, що представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, що можливо виключно при повному визнанні позовних вимог, а відтак це надає суду можливість підтвердити як сам факт надання кредиту 10.06.2021 відповідачеві ОСОБА_1 , так і факт отримання його у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що склало 25 476,00 грн. з відповідними цілями отримання кредиту.
Як доказ перерахування кредитних коштів відповідачу позивач надав копію доручення № 48435443, що є бухгалтерським документом, та підтверджує надання кредиту позивачем й отримання таких відповідачем на зазначену нею платіжну картку, номер якої вказано у платіжному дорученні. Такі умови перерахування коштів було погоджено сторонами при укладенні кредитного договору.
Згідно п. 1.2. кредитного договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 6 000,00 грн. у валюті: українські гривні.
Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 30.06.2021.
Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору, комісія за надання кредиту: 420,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Поряд з цим, згідно п. 1.5.2. такого кредитного договору, проценти за користування кредитом: 1 056,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Також згідно п. 1.6. кредитного договору, базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідач порушила умови договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021, кредит вчасно не повернула, а тому за умовами п. 2.3.1.2. кредитного договору, відбулася автопролонгація, яка не може перевищувати 60 днів.
Отже, на відміну від продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах, продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах з процентною ставкою 5,00% не передбачало вчинення від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами.
Звертають увагу, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту та інших платежів у строк, визначений договором, тобто до 30.06.2021. Відповідно, ОСОБА_1 продовжила користуватись кредитними коштами, а тому пролонгація дії кредитного договору відбулась автоматично, що відповідає п. 2.3. договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021.
Таким чином, за викладеного позивач вважає, що у спірному випадку відбулася автопролонгація, а тому строк кредитування міг бути продовженим на 60 днів (до 29.08.2021), а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 20 днів (строк початкового кредитування) + 60 днів (продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах).
Просить суд витребувати у АТ «ПриватБанк» наступні докази: інформація чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) платіжну картку № НОМЕР_2 ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 в період з 10.06.2021 по 16.06.2021 з відображенням часу зарахування коштів; ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № НОМЕР_2 , у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти тощо) та усі інші наявні відомості даної особи. Задовольнити у повному обсязі позовні вимоги позивача у справі № 697/2507/25 за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.134-147).
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.01.2026 клопотання представника позивача ТОВ «Діджи Фінанс» Романенка М.Е. про витребування доказів задоволено; витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» наступні докази: інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) платіжну картку № НОМЕР_2 ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 в період з 10.06.2021 по 16.06.2021 з відображенням часу зарахування коштів; ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № НОМЕР_2 , у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти тощо) (а.с.187-188).
17.02.2026 до суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла витребовувана інформація (а.с.198-200).
В судове засідання представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» не з`явився, у відповіді на відзив просив розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.146).
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Васильченко Г.М.
Представник відповідача – адвокат Васильченко Г.М. у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву в якій просила проводити розгляд справу без участі відповідача та її представника.
Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 10.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 3203805, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 6 000,00 грн. строком на 20 днів з 10.06.2021, термін повернення кредиту 30.06.2021. Даний договір підписаний електронними підписами з одноразовим ідентифікатором (п. 6 кредитного договору) (а.с.25-32).
Згідно з п.1.5. договору, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 1 476,00 грн. в грошовому виразі та 5,140.00 відсотків річних у процентному значенні. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 7 476,00 грн.
Згідно з п.1.5.1 договору, комісія за надання кредиту: 420,00 грн., яка нараховуються за ставкою 7.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом: 1 056,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2. Кредитного договору).
Відповідно до п.1.6. договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до пункту 2.1. договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Пунктом 2.3. договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 передбачено порядок пролонгації (продовження) строку кредитування та нарахування процентів протягом періоду, на який продовжено строк кредитування. Позичальник має вчинити дії передбачені п. 2.3 Договору та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження-поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування: 3, 7, 15 днів.
Згідно з пунктом 2.3.1.2. договору, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.
Пунктом 2.4.1. договору передбачене зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення, згідно п.1.4. Договору.
Відповідно до п. 4.2 розділу 4 кредитного договору сторони погодили, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця.
Відповідно до пункту 6.1. договору, цей кредитний договір укладався в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією ТОВ «Мілоан» про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення ТОВ «Мілоан» електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається ТОВ «Мілоан» електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефон позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номера позичальника на номер 2277. Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника (п.6.2. договору).
За змістом п. 6.3. договору, позичальник, приймаючи пропозицію ТОВ «Мілоан» про укладення кредитного договору, також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він: ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил; він не перебуває під впливом алкогольних, наркотичних, психотропних, токсичних речовин, здатний усвідомлювати значення своїх дій та управляти своїми вчинками; на момент підписання кредитного договору не існує ніяких обставин, які могли б негативно вплинути на платоспроможність позичальника та/або які створюють загрозу належному виконанню цього договору про які він не повідомив кредитодавця (судові справи, майнові вимоги третіх осіб тощо); вся інформація надана ТОВ «Мілоан», в т.ч. під час заповнення та відправлення заяви про надання кредиту, є повною, актуальною та достовірною; відповідає вимогам заявника, що встановлені розділом 2 правил; він не є військовослужбовцем та не проходить один з видів військової служби, визначених ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в момент укладення цього договору.
Укладення ТОВ «Мілоан» кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ «Мілоан» ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п. 6.4. договору). Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5. договору).
Згідно з пунктом 7.1 договору, цей договір, що складається з правил та індивідуальної частини (з додатками № 1 та № 2), набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Додатком № 1 до договору є графік платежів, згідно з яким визначено до сплати сума кредиту, проценти за користування кредитом, комісія за надання кредиту (а.с.33).
Анкета-заява на кредит № 3203805 від 10.06.2021 містить відомості щодо погодження отримання кредиту відповідачем ОСОБА_1 у ТОВ «Мілоан» (а.с.17-18).
10.06.2021 відповідач ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту № 3203805, який містить наступну інформацію: щодо отримання кредиту у розмірі 6 000,00 грн. на строк 20 днів, зі сплатою процентної ставки у розмірі 0,88% за кожен день користування кредитом в межах строку кредитування, вказаного в п.1.3. договору; стандартна (базова) ставка 5,00% за кожен день користування кредитом, яка застосовується у випадку продовження строку кредитування; комісія за надання кредиту 420,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово (а.с.34-35).
Відповідно до копії платіжного доручення № 48435443 від 10.06.2021, ТОВ «Мілоан» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кредитні кошти згідно договору № 3203805 в сумі 6 000,00 грн., банк отримувача VIZA № 414960*33 (а.с.55).
Відповідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-260130/60459-БТ від 31.01.2026, на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ). Ідентифікаційні дані власника картки: ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; серія та номер паспорта – НОМЕР_5 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; контактні дані - НОМЕР_6 (а.с.198).
Відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_1 , 10.06.2021 вбачається операція – переказ коштів. Коментар: виплата займа ОСОБА_2 – сума 6 000,00 грн. (а.с.199-200).
З відомостей про щоденні нарахування та погашення (а.с.22-23) вбачається, що позичальник не здійснювала жодних оплат по договору та заборгованість не погашала.
13.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 07Т, у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.36-41).
З копії Акту приймання-передачі Реєстру прав вимоги від 13.09.2021 до Договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 встановлено, що ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло реєстр прав вимог до боржників у кількості 9 315, загальна сума заборгованості 200 189 234,88 грн. (а.с.48).
Відповідно до Витягу з додатку до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором № 3203805 від 10.06.2021, загальна сума заборгованості становить 25 476,00 грн., яка складається з наступного: 6 000,00 грн. – сума заборгованості за тілом; 19 056,00 грн. – сума заборгованості за відсотками; 420,00 грн. – сума заборгованості за комісією (а.с.21).
Вказана сума заявлена позивачем до стягнення.
25.07.2025 представником позивача ТОВ «Діджи Фінанс» направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу до кредитного договору про сплату заборгованості в розмірі 25 476,00 грн. на нові реквізити та повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.58-59).
Проте, дана вимога була залишена без реагування.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
З договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 вбачається що його укладено в електронній формі.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У частинах першій та другій ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом враховано також висновок Верховного Суду, зроблений в постанові від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц, провадження № 61-8449св18, за яким згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За нормою ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Так, судом встановлено, що кредитний договір укладено між сторонами в електронній формі на підставі оформлення та подання відповідачем ТОВ «Мілоан» відповідної анкети-заяви на кредит № 3203805 від 10.06.2021, підписання позичальником одноразовим ідентифікатором та відправлення товариству електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір.
Оскільки без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд дійшов висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, за яким з рахунку ТОВ «Мілоан» перераховано кошти шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки ОСОБА_1 , зареєстрованої останньою в особистому кабінеті на сайті miloan.ua.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісним кредитором здійснено перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.
Крім того, оформлення, підписання договору про споживчий кредит та отримання коштів відповідачем та її представником не оспорюється.
Також зарахування коштів в розмірі 6 000,00 грн. на картку ОСОБА_1 підтверджується відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-260130/60459-БТ від 31.01.2026.
Крім того, у договорі зазначені персональні дані відповідача, які повністю збігаються із зазначеними даними у відзиві, наданому суду представником відповідача, а саме ПІБ, місце проживання. Даних на спростування належності відповідачу карти № 4149609001141433 матеріали справи не містять. Також в матеріалах справи відсутні докази повного або часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.
Як вже було встановлено судом, договір про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; боржник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому договір виконувала.
Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо суми та періоду надання кредиту (пункт 1.2, 1.3) і розміру процентної ставки (пункт 1.5, 1.6), порядку надання і погашення кредиту, відповідальності за порушення умов договору.
Враховуючи зміст кредитного договору, можливо дійти висновку, що ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору була обізнана щодо оплатності наданого кредиту, а також щодо свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Таким чином, вказані нарахування процентів за користування кредитом відповідають умовам укладеного між сторонами договору та зазначеним нормам права.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Однак у справі не встановлено, що ТОВ «Мілоан» приховало від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту. Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Стороною відповідача не надано доказів щодо неправильності розрахунку наданого позивачем, своїх розрахунків не наведено та не надано належних, достатніх та допустимих доказів факту виконання умов договору.
Щодо заборгованості по відсотках суд зазначає наступне:
Відповідно до п. 2.3.1.2 Договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 Пролонгація на стандартних умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли Позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведені в п. 1.6 Договору.
У випадку, якщо Позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
З викладеного вище, суд зазначає, що сторонами договору про споживче кредитування чітко погоджений розмір процентної ставки, який нараховується протягом строку кредитування (20 днів) – 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, а також розмір процентної ставки, який нараховується у разі пролонгації строку кредитування на 60 днів на стандартних (базових) умовах – 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
При чому, пролонгація договору на базових умовах не потребує вчинення сторонами договору додаткових дій, а відбувається шляхом продовження користування позичальником кредитними коштами.
Суд також звертає увагу, що умовами вказаного договору визначено не одноразова можливість пролонгації такого договору на 60 днів, а узгоджено, що у разі закінчення пролонгованого строку договору і продовження користування позичальником кредитними коштами, кредитний договір продовжується на чергові 60 днів.
Таким чином, за умовами договору кредиту та з урахуванням норм цивільного законодавства, що регулюють такі правовідносини, проценти за користування кредитними коштами після спливу 20-денного строку нараховуються на базових умовах в розмір 5% або до моменту фактичної сплати позичальником заборгованості в повному обсязі, або до вчинення позичальником дій для продовження строку кредитування на пільгових умовах, або до моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги про погашення заборгованості.
Відтак, враховуючи, що відповідачем факт підписання договору про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 не заперечується, суд дійшов висновку, що сторони договору погодили визначені в ньому умови, у тому числі, щодо автоматичної пролонгації договору та розміру процентної ставки відповідно до типу пролонгації (базова/пільгова).
Як вбачається з відомостей про щоденні нарахування, ОСОБА_1 жодних сплат за пролонгацію кредитного договору для можливості користування кредитними коштами на пільгових умовах не сплачувала, натомість заборгованість у визначений строк не повернула та продовжила користуватися кредитними коштами після закінчення строку дії договору, чим продовжила строк кредитування на стандартних умовах ще на 60 днів. Загальний термін кредитування відповідача на пільгових та на стандартних умовах склав 80 днів (20 днів + 60 днів).
Отже, нарахування процентів поза межами 20-денного строку користування кредитними коштами є правомірним та відповідає умовам укладеного договору.
Тому наявні підстави для стягнення процентів (плати за користування кредитом) після закінчення строку кредитування.
Такі висновки суду узгоджуються із позицією викладеною Верховним Судом від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
Враховуючи викладене та те, що відповідач належним чином не виконала обов`язку за договором, не надала суду жодного доказу на спростування вказаної заборгованості, не заперечувала проти наявності заборгованості та її розміру, позивач набув права вимоги за вказаним кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а саме стягненню підлягає сума заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 000,00 грн. та 19 056,00 грн. заборгованості за відсотками.
Щодо стягнення комісії суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку (фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Виходячи з наведених положень Закону та роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача, зокрема і в судовому порядку.
Як вбачається зі змісту договору від 10.06.2021 відповідач погодила комісію «за надання кредиту» в розмірі 420,00 грн., а тому підстави для відмови у задоволенні вимоги про стягнення такої комісії відсутні.
Що стосується відступлення права вимоги до позивача, суд зазначає наступне:
Пунктом 3.2.6. вищезазначеного кредитного договору передбачено, що кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручати здійснення) свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі, виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим, положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Як вбачається з договору факторингу № 07Т від 13 вересня 2021 року, позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі Боржників, укладеними між кредитором і боржниками.
Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача по кредитному договору № 3203805 від 10.06.2021.
Таким чином, позивач як новий кредитор набув права вимоги за договором про споживчий кредит № 3203805 від 10.06.2021 на підставі договору факторингу № 07Т від 13.09.2021.
Що стосується клопотання представника відповідача щодо застосування позовної давності, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Стаття 258 ЦК України визначає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до положення ст. 259 ЦК України вбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
При цьому відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
У зв`язку з цим початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена до 30.06.2023.
Поряд із цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та діє на даний час.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Даний Закон набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.
Відтак в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) був продовжений від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025.
З огляду на це, строк звернення до суду спочатку було продовжено до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 – на строк дії воєнного стану, а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
Як вбачається з матеріалів справи, договір № 3203805 був укладений 10.06.2021 строком на 20 днів та пролонгований ще на 60 днів. Тобто право на подання позову у позивача виникло 30.08.2021, оскільки строк повернення позики (термін платежу) настав 29.08.2021.
Водночас з 02.04.2020 діяв механізм продовження позовної давності на строк дії карантину (п. 12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX), який тривав до 30.06.2023, а з 17.03.2022 – також продовження на строк дії воєнного стану (п. 19 у редакції Закону № 2120-ІХ) до 29.01.2024. Надалі з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг позовної давності був зупинений (нова редакція п. 19, Закон № 3450-ІХ), а з 04.09.2025 зазначений пункт виключено (Закон № 4434-ІХ), що поновило перебіг строків.
Позов подано 25.09.2025. За таких обставин, загальний трирічний строк звернення до суду не сплинув, а доводи представника відповідача про його пропуск є необґрунтованими та відхиляються судом.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 заборгованості: за кредитним договором № 3203805 від 10.06.2021 у сумі 25 476,00 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких, в тому числі, є й витрати на професійну правничу допомогу.
Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача на його користь 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до норм ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги № 42649746 від 05.05.2025 (а.с.49-53); додаткову угоду № 3203805 від 29.07.2025 до Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 05.05.2025 (а.с.54); акт № 3203805 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг) від 29.07.2025 (а.с.16); детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом Міньковська А.В., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості (а.с.24); копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 11306/10 від 02.11.2023 (а.с.76-77).
З зазначених доказів випливає, що адвокат Міньковська А.В. надавала позивачу професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. Вказана допомога складалася з правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» тривалістю 1 година вартістю 1 000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позич тривалістю 2 години вартістю 3 000,00 грн.; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) тривалістю 0,5 години вартістю 500,00 грн.; подання позовної заяви та копій позовної заяви з додатками до суду шляхом надсилання позовної заяви поштовим відправленням тривалістю 0,5 години вартістю 500,00 грн. (а.с.24). Пункт 4.9 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги передбачає, що виплата гонорару здійснюється на умовах попередньої оплати (авансування) та/або підтверджується підписаним сторонами відповідним актом про надання професійної правничої допомоги, складеним та підписаним сторонами на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.
У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.
З урахуванням наведеного, стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 3203805 від 10.06.2021 у розмірі 25 476,00 грн. (двадцять п`ять тисяч чотириста сімдесят шість гривень, 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні, 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень, 00 копійок).
В іншій частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», код ЄДРПОУ 42649746; адреса місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, м. Бровари, Київська область, 07406.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б . К . Скирда