ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/7028/25	
Суддя І інстанції - Артоуз О.О.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Коршуна А.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , яке оформлено листом № 1837/60/39/1422 від 23 липня 2025 року, яким вказано на відсутність доданого гр. ОСОБА_1 до Рапорту на звільнення з військової служби за сімейними обставинами одного з документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків); одного із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що визначено підпунктом 26 пункту 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/16454 визнано недостатність підтверджуючих матеріалів для звільнення з військової служби на підставі пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .) про звільнення з військової служби на підставі пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що має право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами (інвалідністю І групи батька). 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиною підставою для відмови в задоволенні Рапорту Позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами є невиконання (нібито неподання Позивачем) вимоги підпункту 26 пункту 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/1645 438/16454 , отже відповідачем не зазначено належеного обґрунтування відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення. Зазначає, що в порушення п.14.30 вказаної Інструкції № 170 відповідачем не складено акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, який мав намір звільнитися з військової служби. Судом першої інстанції також не надано належної оцінки Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року по справі № 380/16966/24, в якій зроблено правовий висновок, що при вирішенні питання про звільнення військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю I групи, слід враховувати не лише фізичну наявність інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, але й їхню реальну можливість здійснювати такий догляд. Суд першої інстанції також як і Відповідач сплутав правові визначення «утримання батьків» з «постійним доглядом» до якого особа повинна бути морально та психічно готова. Також судом першої інстанції зроблено «висновок» про можливість здійснення догляду за особою з інвалідністю І-ї чи ІІ-ї групи «сторонніми особами» замість сина який є мобілізованим та який може, а головне має бажання здійснювати догляд за своїм батьком, але суд першої інстанції зробив «свій висновок не на користь особи з інвалідністю в догляді за ним рідним сином». Судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що батько позивача проживає на території активних бойових дій і здійснення догляду за ним, що в першу чергу полягає в його фізичному переміщенні на більш безпечну територію разом з речами може здійснити тільки син - ОСОБА_1 . Сам факт наявності сестри Позивача - доньки особи, якій необхідний сторонній догляд не встановлює автоматичного визнання наявності особи, яка може здійснювати саме постійний догляд за своїм батьком виключно в добровільному порядку, а не утримання, яке може здійснюватися в примусовому порядку в грошовій формі.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у їх задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27.02.2024 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується наданими до матеріалів справи письмовими доказами та сторонами не заперечується.
Батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю І Б групи безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ № 480995 від 23.12.2024, та відповідно до висновку № 94 про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хворі не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на не професійній основі від 07.05.2025, потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 26.06.2018 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (матір`ю позивача).
Дочка ОСОБА_3 ОСОБА_5 не бажає здійснювати постійний догляд за батьком та спілкування з ним не підтримує, що задекларовано нею у заяві від 01.05.2025 (зареєстровано в реєстрі за № 381). 
08 травня 2025 року позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу командування ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби.
ОСОБА_1 в червні 2025 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, що полягає у не розгляді Рапорту щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами (інвалідністю І групи батька), який отриманий Військовою частиною НОМЕР_1 - 14.05.2025; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України розглянути Рапорт щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами (інвалідністю І групи батька) молодшого сержанта військовослужбовця ОСОБА_1 .
Командуванням ВЧ НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача по суті та листом від 23.07.2025 № 1837/60/39/1422 повідомлено про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами згідно рапорту від 08.05.2025, оскільки останнім не надано документів на підтвердження відсутності всіх можливих членів сім`ї 1 чи 2 ступеня споріднення (рідних братів/сестер, дітей, повнолітніх внуків) у батька позивача, крім позивача як визначено Законом та доказів, що наявні члени сім`ї батька (дружина) є особами з інвалідністю 1 чи 2 групи та мають потребу в постійному догляді і відтак не можуть здійснювати постійний догляд за батьком позивача.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 280/4774/25 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 280/4774/25 не набрало законної сили.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26, абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 цього Закону № 2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю І групи. При цьому така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку). При цьому констатувати відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня батька позивача при їх «юридичній наявності» суд може лише у разі, якщо їхня неможливість здійснювати за нею догляд викликана об`єктивними причинами, які унеможливлюють такий догляд та як правило, не залежать від волі вказаних осіб. Матеріалами справи не підтверджується наявність об`єктивних причин не можливості виконувати відповідні обов`язки сестрою позивача ОСОБА_5 обов`язків з догляду за її батьком ОСОБА_3 , а тому підстави для звільнення позивача з військової служби не доведені.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
За нормами ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до ч.3 якої закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII, а у ч.4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Аналіз вказаної правової норми свідчить про те, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж "»юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24, який під час розгляду справи був правомірно врахований судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з рапортом від 08.05.2025 про звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї першого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І групи. 
До рапорту позивачем було додано: копії паспорту, РНОКПП та свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 21.11.1979 позивача, копію свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 від 26.06.2018, копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 , копію довідки медико-соціальною експертної комісією серії ААГ № 480995 від 23.12.2024, копію висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хворі не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на не професійній основі від 07.05.2025, заяву ОСОБА_3 про обрання позивача особою для утримання (догляду) від 22.04.2025, копії свідоцтва про народження та про шлюб ОСОБА_5 , заява ОСОБА_5 про небажання здійснювати догляд за батьком - ОСОБА_3 від 01.05.2025.
Як на підставу для відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідач вказав на відсутність документів на підтвердження відсутності всіх можливих членів сім`ї 1 чи 2 ступеня споріднення (рідних братів/сестер, дітей, повнолітніх внуків) у батька позивача, крім позивача як визначено Законом та доказів, що наявні члени сім`ї батька (дружина) є особами з інвалідністю 1 чи 2 групи та мають потребу в постійному догляді і відтак не можуть здійснювати постійний догляд за батьком позивача.
Позивач же покликається на те, що хоча у нього і є сестра ОСОБА_5 , проте, вона не бажає здійснювати постійний догляд за своїм батьком про, що подала відповідну заяву від 01.05.2025.
Надаючи оцінку таким доводам позивача суд першої інстанції вірно виходив з того, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.
Відповідно до ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Статтею 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 № 3721-XII встановлено, що діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV догляд за особою з інвалідністю (дитиною з інвалідністю) - сукупність соціальних послуг, спрямованих на соціально-побутову допомогу та підтримку, захист і забезпечення життєдіяльності особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю).
Згідно із частиною 6 статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 № 2671-VIII (далі - Закон від 17.01.2019 № 2671-VIII), фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, серед іншого, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.
Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язок дітей піклуватися про своїх батьків носить імперативний характер.
Водночас законодавець передбачає можливість вжиття до дітей, що відмовляються виконувати обов`язки щодо піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків заходів впливу у вигляді стягнення коштів на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування їх батькам іншими особами.
За таких обставин є неприйнятними доводи апеляційної скарги з приводу того, що сам факт наявності сестри Позивача - доньки особи, якій необхідний сторонній догляд не встановлює автоматичного визнання наявності особи, яка може здійснювати саме постійний догляд за своїм батьком виключно в добровільному порядку, а не утримання, яке може здійснюватися в примусовому порядку в грошовій формі.
Суд першої інстанції принагідно зауважив, що матеріалами справи не підтверджується наявність об`єктивних причин неможливості виконувати відповідні обов`язки сестрою позивача ОСОБА_5 обов`язків з догляду за її батьком ОСОБА_3 і її письмова заява про небажання здійснювати догляд не може бути такою обставиною.
Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки позивачем не було доведено факт відсутності, інших родичів першого чи другого ступеня споріднення, або їхню потребу у постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Викладені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки висновків, зроблених судом першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 17 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя А.О. Коршун