ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/15924/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відділу інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенанта ОСОБА_2 від 01 грудня 2025 року «б/н» про відмову громадянину України ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, 14 серпня 2025 року звільнений з військової служби та 01 грудня 2025 року прибув до пункту пропуску через державний кордон України «Устилуг» з метою його перетину та виїзду з України як супроводжуюча особа свого недієздатного діда, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , надавши документи, що підтверджували право перетинати державний кордон. Під час перевірки жодних зауважень щодо поданих документів уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону висловлено не було. Однак, за результатами перевірки наданих документів позивачу відмовлено у виїзді з України, про що складено рішення від 01 грудня 2025 року №б/н про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України. У вказаному рішенні зазначено: «у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, а саме, порушення особою, яку супроводжують правил попереднього супроводу».
Зазначене рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалене без врахування фактичних обставин справи, без оцінки наданих документів, з порушенням вимог чинного законодавства.
Позивач вказав, що ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 30 травня 2024 року у справі №950/1041/23 його призначено опікуном недієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який рішенням цього ж суду від 02 червня 2023 року у зазначеній справі визнаний недієздатним у зв`язку із захворюванням на судинну деменцію. Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 12 червня 2025 року продовжено строк дії рішення про визнання його недієздатним. Метою виїзду за межі України було забезпечення належного лікування підопічного, який, окрім встановленої судом судинної деменції, страждає на тяжкі онкологічні захворювання.
ОСОБА_1 зауважив, що законодавством України не встановлено, що наявність інформації про неповернення іншої особи позбавляє його права на перетин державного кордону або покладає на нього будь-яку відповідальність за дії чи бездіяльність третіх осіб.
З наведених підстав позивач просив задовольнити позов повністю.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити повністю (а.с.53-57). В обґрунтування цієї позиції вказав, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавчо.
Зазначив, що для проходження прикордонного контрою ОСОБА_1 надав документи, відповідно до яких здійснює супровід недієздатної особи з інвалідністю ОСОБА_3 . Відповідно до вимог абзацу 13 пункту 2-1 Правил перетинання Державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі – Правила №57) громадяни України чоловічої статі віком від 23 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували. 
Під час встановлення підстав перетину державного кордону, посадовою особою органу охорони державного кордону було встановлено, що ОСОБА_3 порушив правила перетинання державного кордону під час попереднього супроводу.
На переконання відповідача, він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими.
У відповіді на відзив позивач підтримав доводи позову (а.с.63-65), зазначивши, що відповідач обґрунтовує правомірність оскаржуваного рішення поведінкою іншої особи, яка раніше здійснювала супровід недієздатного громадянина. Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а чинне законодавство не передбачає можливості обмеження прав особи з мотивів дій чи бездіяльності третіх осіб. ОСОБА_1 наголосив, що ним було надано повний пакет документів, які підтверджують реальну та законну мету виїзду, а саме – супровід недієздатної особи, що страждає на онкологічне захворювання та потребує спеціалізованого лікування за кордоном, зокрема променевої терапії, а також всі медичні документи, що підтверджують діагноз та документи, які свідчать про наявність завчасного запису до медичного закладу за межами України.
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , військовозобов`язаний, учасник бойових дій, що підтверджується відомостями електронного військово-облікового документу «Резерв+», посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 23,46).
01 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Устилуг» з метою здійснення перетину державного кордону України як особа, що здійснює супровід свого недієздатного діда, який є особою з інвалідністю І групи. 
Для підтвердження права на перетин державного кордону позивач надав такі документи: паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (а.с.12); паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_3 № НОМЕР_3 (а.с.17); рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 червня 2023 року у справі №950/1041/23 (а.с.19); ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 30 травня 2024 року у справі №950/1041/23 (а.с.20-21); рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 червня 2025 року у справі №950/1041/23 (а.с.21 зворот-22); довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 26 липня 2023 року серії 12 ААВ (а.с.45); медичні документи, що підтверджують стан здоров`я та необхідність лікування ОСОБА_3 (а.с. 31-32); документи на підтвердженням попереднього запису до медичного закладу (а.с.36-39); пенсійне посвідчення ОСОБА_3 (а.с.14-15); військово-облікові документи ОСОБА_1 (а.с.23-29); посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с.46).
Рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відділу інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенанта ОСОБА_4 від 01грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в перетинанні державного кордону України з тієї причини, що він тимчасово обмежений у праві виїзду з України на підставі Закону України від 12 травня 2015 року №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» (далі – Закон №389-VІІІ), Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану України від 24 лютого 2022 року», а також Правил №57 (зі змінами) у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, а саме, порушення особою, яку супроводжують правил попереднього супроводу (а.с.18).
Оскарження ОСОБА_1 зазначеного рішення до органу Державної прикордонної служби України не призвело до його скасування (а.с.40, 60-61).
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України від 05 листопада 2009 року №1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі – Закон №1710-VI).
Прикордонний контроль – державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів (частина перша статті 2 Закону №1710-VI).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону №1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина друга статті 14 Закону №1710-VI).
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року №457 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 червня 2023 року за №1019/40075).
Так у пункті 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, підстави для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.
Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 01 грудня 2025 року вказав, зокрема, Закон №389-VІІІ, Указ Президента України №64/2022, а також Правила №57.
Статтею 1 Закону №389-VІІІ визначено, що воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною другою статті 2 Закону №389-VІІІ установлено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Основного Закону.
Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні було введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до пункту 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VІІІ.
Воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до цього часу.
Пунктом 6 частини першої статті 8 №389-VІІІ передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні №15-рп/2001 від 14 січня 2001 року, допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
За висновками Верховного Суду, у постанові від 31 серпня 2023 року у справі №380/572/23 в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану цим Законом визначено правовий статус громадян, обмеження їх прав та гарантій їх здійснення. Такі обмеження прав у свою чергу характеризуються законністю мети, легітимністю підстав таких обмежень, обсягом прав, які підпадають під такі обмеження, межі, визначені тимчасовим періодом дії особливого режиму воєнного стану. Вказане цілком узгоджується з приписами статті 64 Конституції України, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону №389-VIII.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року затверджено Правила №57, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.
Пунктом 2 Правил №57 (в редакції, чинній станом на 01 грудня 2025 року) установлено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. 
При цьому, цим же пунктом 2 Правил №57 передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Натомість пунктами 2-1 – 2-19 Правил №57 визначено коло осіб, які мають право перетинати державний кордон у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, умови та перелік підтвердних документів для перетинання громадянами України державного кордону.
Так відповідно до абзацу десятого пункту 2-1 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: опікуни осіб з інвалідністю, визнаних судом недієздатними, які супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності рішення про призначення опікуна над такою особою, а у разі, коли опікуна такій особі не призначено, - один з повнолітніх членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (у значенні, наведеному у підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України) за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність (їх нотаріально засвідчених копій).
Як стверджує ОСОБА_1 , який перетин державного кордону мав намір здійснити разом зі своїм дідом ОСОБА_3 , він під час здійснення прикордонного контролю пред`явив, крім паспортних документів, також рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 червня 2023 року у справі №950/1041/23, ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 30 травня 2024 року у справі №950/1041/23, рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 червня 2025 року у справі №950/1041/23, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 26 липня 2023 року серії 12 ААВ, медичні документи, що підтверджують стан здоров`я та необхідність лікування ОСОБА_3 , документи на підтвердженням попереднього запису до медичного закладу, пенсійне посвідчення ОСОБА_3 , військово-облікові документи ОСОБА_1 , посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .
Так, рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 02 червня 2023 року у справі №950/1041/23 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано недієздатним та встановлено над ОСОБА_3 опіку і призначено опікуна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 30 травня 2024 року у справі №950/1041/23 заяву ОСОБА_5 , заінтересовані особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області, ОСОБА_1 про звільнення від обов`язків опікуна особи, що визнана недієздатною та призначення нового опікуна задоволено; звільнено ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 , від повноважень опікуна недієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , опікуном недієздатного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 червня 2025 року у справі №950/1041/23 клопотання ОСОБА_1 , заінтересована особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною задоволено; строк дії рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 червня 2023 року у цивільній справі №950/1041/23 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , недієздатним, продовжено на два роки.
ОСОБА_3 відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 26 липня 2023 року серії 12 ААВ є особою з інвалідністю І групи (безстроково).
Факт надання позивачем вказаних документів під час спроби перетину державного кордону України суб`єктом владних повноважень не заперечується. Також контролюючий орган не ставив під сумнів їх повноту, достовірність та належне оформлення.
У той же час спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої можливим є реалізація права виїзду за кордон. Рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон, як того вимагає частина перша статті 14 Закону №1710-VI. Натомість, як вбачається зі спірного рішення підставою для його прийняття послугувало саме «порушенням особою, яку супроводжують правил попереднього супроводу».
Згідно з абзацом 13 пункту 2-1 Правил №57 громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Однак, в абзаці 13 пункту 2-1 Правил №57 не зазначено про те, що наслідком порушення зазначеного правила є відмова у повторному перетині державного кордону на підставі пункту 2-1 цих Правил.
Крім того, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, визначені статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». В той же час, статтею 6 зазначеного Закону не передбачено такої підстави для обмеження права громадянина на виїзд за межі України, як порушення правил попереднього супроводу.
Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 29 Правил №57 за порушення порядку перетинання державного кордону, встановленого цими Правилами, громадяни притягуються до відповідальності згідно із законом.
В той же час, будь-яких доказів на підтвердження обставин порушення правил попереднього супроводу оскаржуване рішення не містить, також, у ході розгляду даної адміністративної справи, відповідачем не надано суду таких доказів.
Крім того, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження притягнення позивача до відповідальності за порушення порядку перетинання державного кордону, встановленого цими Правилами згідно з пунктом 29 Правил №57.
У контексті зазначеного суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі №819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18).
Суд також зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України, є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Про обов`язок уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України приймати обґрунтоване рішення про відмову у перетинанні державного кордону вказано і в частині першій статті 14 Закону України №1710-VI.
Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише узагальнено покликався на Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон, яким затверджено зазначений Указ, Правила №57, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
До того ж використане відповідачем формулювання «відсутність підстав на право перетинання державного кордону» спотворює суть цього права, оскільки приписи статті 14 Закону №1710-VI відмову у пропуску через державний кордон при виїзді з України пов`язують з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон, а не з необхідністю набуття такого права перед виїздом.
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд резюмує, що рішення відповідача від 01 грудня 2025 року не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_5 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_6 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_5 ) від 01 грудня 2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк