Дата документу 10.02.2026 Справа № 335/6218/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/6218/25  Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А. В.
Провадження № 22-ц/807/434/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
Провадження № 22-ц/807/434/26-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,  Волчанової І.М.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року, на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 

На виконання рішень судів відповідачем було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_2 , внаслідок якого утворилась заборгованість з виплати пенсії, яка за життя йому виплачена не була. Відповідно до розрахунків, наданих відповідачем, загальна сума донарахованої, але не виплаченої пенсії за період з грудня 2019 року по вересень 2023 року становить 256 755,43 грн, що складається з: 238 755,43 грн згідно з розрахунком від 25.11.2024 року; 18 000,00 грн згідно з розрахунком від 25.11.2024 року.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно.

19.03.2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса ЗМНО Бахматської Т.М. з заявою про прийняття спадщини, на підставі чого було відкрито спадкову справу №38/2025. 

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України та прийняла спадщину. 

Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на недоотриману суму пенсії, позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.06.2025 року. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва посилаючись на лист ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому зазначено, що недоотримана пенсія не входить до складу спадщини згідно з ст.61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У постанові було роз`яснено право звернутися до суду. 

На підставі вищевикладеного позивач просить визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на недоотриману пенсію у загальному розмірі 256 755,43 грн. Стягнути з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії у розмірі 256 755,43 грн.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на недоотриману пенсію у загальному розмірі 256 755,43 грн.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2054,04 грн. 

У листопаді 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Тисячник Р.Р. про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи. У своїй заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Тисячник Р.Р. просить ухвалити додаткове рішення у справі №335/6218/25, яким вирішити питання розподілу понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 12 000 грн.

Додатковим рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року заяву задоволено.
Ухвалено у справі додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000.00 грн.

Не погоджуючись із рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року, додатковим рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій областіподало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2025 року по справі №335/6218/25 та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки,згідно зі ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При вирішенні питання про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 слід керуватися Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що є спеціальним нормативно-правовим актом для правовідносин, які виникли в даній справі. Суд І інстанції при вирішенні спору безпідставно надав перевагу положенням Цивільного Кодексу України, законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки померлий отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262 (надалі – Закон № 2262) та саме норми цього Закону мають застосовуватися до правовідносин, які виникають з приводу недоотриманої пенсії ОСОБА_2 ..

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Тисячник Р.Р. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. 
Від представника Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області - Литвинець Ю.С. на адресу апеляційного суду надійшла заява в якій вона просить розглянути справу за його відсутності, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року, скасувати додаткове рішення Вознесенівського районног суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року по даній справі та прийнят нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі (а.с.225-228).
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Тисячник Р.Р. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.229-233).

Від третьої особи приватного нотаріуса Бахматської Т.М. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.217).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, яка є спадкоємцем ОСОБА_2 за законом та у встановленому законом порядку прийняла спадщину, набула право на отримання невиплаченої спадкодавцю за життя пенсії у повному обсязі, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Вирішуючи вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу позивача у заявленому розмірі 12000.00 грн, суд першої інстанції врахував, що клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача не надходило. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, суд вважав за необхідне задовольнити заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням усіх наведених обставин, що мають значення для вирішення цього правового питання, суд приходить до висновку, що такий розмір буде об`єктивним та справедливим.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицького районного управління юстиції, 18 вересня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одружилися, актовий запис №519 (а.с.10). 

ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 

Відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року у справі №280/5187/22 позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорозькій області щодо відмови у здійсненні з 01.12.2019 перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 за №988 «Про грошове забезпечення поліцейських національної поліції» з грошового забезпечення визначеного у Довідці від 11.08.2022 №33/28-3590 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року, виданій Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорозькій області здійснити ОСОБА_3 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум, у відповідності до вимог ст.ст.43, 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських національної поліції» на підставі Довідки від 11.08.2022 №33/28-3590 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року, виданої Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Дане рішення набуло законної сили 30.11.2022 року (а.с.22-25).

Відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року у справі №280/5125/23 позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати ОСОБА_3 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити нарахування та виплату ОСОБА_3 щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» з моменту припинення виплати після проведеного перерахунку пенсії на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.09.2022 у справі №280/5187/22. Стягнуто на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору у розмірі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Дане рішення набуло законної сили 08.09.2023 року (а.с.19-21).

Згідно проведено розрахунку ГУ ПФУ у Запорізькій області розмір нарахованої суми доплати пенсії ОСОБА_3 на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду у справах №280/5125/23 від 08.08.2023 року та № 280/5187/22 року від 28.09.2022 року загальна сума донарахованої, але не виплаченої пенсії за період з грудня 2019 року по вересень 2023 року становить 256 755,43 грн, що складається з: 238 755,43 грн згідно з розрахунком від 25.11.2024 року; 18 000,00 грн згідно з розрахунком від 25.11.2024 року (а.с.12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане Оріхівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного-міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25 жовтня 2024 року, актовий запис №1337 (а.с.72). 

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно, яку в установленому законом порядку прийняла його дружина ОСОБА_1 . Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. була заведена відповідна спадкова справа після померлого ОСОБА_2 за №38/2025. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 немає. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 19.03.2025 року написали приватному нотаріусу Бахматській Т.М., в якій заявили, що відмовляються від прийняття спадщини за законом, яка залишилася після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 їхнього батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.70-118). 

19.03.2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса ЗМНО Бахматської Т.М. з заявою про прийняття спадщини належного ОСОБА_2 , зокрема на недоотриману ним пенсію (а.с.70-зворот). 

Відповідно до Постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.06.2025 року, приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва посилаючись на лист ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому зазначено, що недоотримана пенсія не входить до складу спадщини згідно з ст.61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У постанові було роз`яснено право звернутися до суду (а.с.117-118). 

Відповідно до листа Головного управляння Пенсійного фонду України в Запорізькій області адресованого приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бахматській Т.М. на №282/02-14/38/2025 від 19.03.2025 року «Щодо недоотриманої пенсії», повідомило, що ОСОБА_2 перебував на пенсійному обліку в Головному управлінні як одержувач пенсії за вислугу років на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Крім того, зазначено, що статтею 61 Закону передбачено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців та прирівняних до них осіб, а також членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте, батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Також, вказано, що зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (а.с.11). 

Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 609 цього Кодексу.

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

В силу частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Із положень статті 1227 ЦК України слідує, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частини суми неотриманої пенсії, але не більше як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Як передбачено статтею 52 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон N 1058-IV), сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України від 5 листопада 1991 року N 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону N 1058-IV, які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 вересня 2020 року (справа N 428/6685/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Стаття 1227 ЦК України не встановлює особливостей успадкування сум нарахованих, але не отриманих пенсій, залежно від виду пенсії чи закону, на підставі якого така пенсія була призначена, а також не передбачає, що відносини можуть бути врегульовані іншими законами.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті.

Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку. У разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування виникає у спадкоємців за законом почергово.

Дружина спадкодавця відноситься до спадкоємців першої черги за законом.

Суми пенсії, які не були одержані спадкодавцем за життя, входять до складу спадщини за сукупності наступних умов: спадкодавець за життя мав право на їх одержання та не реалізував це право; після смерті спадкодавця відсутні члени його сім`ї (або їх неможливо встановити).

Як вбачається із матеріалів справи, за життя ОСОБА_2 не було виплачено донараховану пенсію в розмірі 256 755,43 грн, позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші спадкоємці – діти померлого, донька ОСОБА_4 , та син ОСОБА_5 написали приватному нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого. Звернення позивачки до Пенсійного фонду було у березні 2025 року, тобто в шестимісячний строк після смерті спадкодавця. 

Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції встановивши, що позивач має право на спадкове майно - пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який є спеціальним у цих правовідносинах, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог у зв`язку з незаконним перешкоджанням відповідачем реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна - пенсії спадкодавця, яка залишилася не отриманою останнім за життя.

Посилання ГУ ПФУ в Запорізькій області на те, що позивачем не надано до суду доказів того, що вона є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , що має право на одержання спірних коштів, спростовуються наявними у справі доказами.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі з положеннями Закону N 1058-IV та Закону N 2262-XII. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно ст. 61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" № 2262 передбачено, що сума пенсії, що підлягала виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців і залишилась недоодержаною у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника не заслуговують на увагу.

Якщо спеціальний порядок виплати передбачений ст. 61 Закону № 2262 не був реалізований або був заблокований діями самого Пенсійного Фонду України, сума недоотриманої пенсії не зникає, а набуває іншої правової якості – переходить у спадщину.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний Кодекс України, актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою. України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Відтак, правова колізія між ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ст. 1227 ЦК України має вирішуватися на користь останньої.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до постанови Колегії суддів Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі N 286/3516,16-ц зазначено, що у разі не звернення спадкоємця в установлений шести місячний строк з часу відкриття спадщини за виплатою вказаної суми невиплаченої пенсії, сума недоотриманої пенсії входить до складу спадщини.

Сума пенсії, яка не була одержана за життя пенсіонера охоплює собою всю суму заборгованості Пенсійного фонду України, у тому числі, кошти, які нараховані на виконання рішення суду, але невиплачені.

Посилання заявника апеляційної скарги на постанову Верховного Суду від 05 грудня 2023 року у справі № 420/18164/21, то слід зауважити, що ця постанова стосується питання заміни сторони виконавчого провадження в адміністративному процесі. У даній справі предметом спору є не процесуальне питання заміни сторони, а матеріально-правова вимога про визнання права власності в порядку спадкування. Суд першої інстанції обгрунтовано керувався правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19, яка прямо підтверджує право спадкоємця на отримання пенсійних коштів без обмежень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Що стосується доводів апелянта про незаконність ухваленого додаткового рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Договору про надання правничої допомоги №96, укладеного між адвокатом Тисячник Р.Р. та ОСОБА_1 , та ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1220287 від 06.06.2025 року, адвокатом надавалася професійна правнича допомога в суді першої інстанції. 

Відповідно до п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 

В силу п.2 ч.8 ст. 141 ЦПК України докази несення судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 

На виконання п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві позивачкою повідомлено орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 12 000 грн та зазначено, що згідно п.2 ч.8 ст. 141 ЦПК України точний розмір та розрахунок витрат з відповідними доказами буде подано до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с.1-4). 

17 листопада 2025 року Вознесенівським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Запорізькій області, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування, задоволено повністю (а.с.133-135).

07 листопада 2025 року до ухвалення судового рішення представником ОСОБА_6 - адвокатом Тисячник Р.Р. сформовано в системі «Електронний суд» заяву про розподіл судових витрат з детальним описом наданих послуг, до якої долучила докази несення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу (а.с.138-144).

На підтвердження факту понесення витрат на оплату послуг представника позивача ОСОБА_6 - адвокат Тисячник Р.Р. надано: договір про надання правничої допомоги №96 від 06.06.2025 року; ордер на надання правничої допомоги серії АР №1220287 від 06.06.2025 року; квитанцію №1 від 06.11.2025 року на суму 12 000 грн, підстава: договір про надання правничої (правової) допомоги №96 від 06.06.2025; акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання юридичної (правової) допомоги №96 від 06.06.2025 року, за яким: адвокат надав клієнту наступні послуги: підготовка та подача позовної заяви (вартість 7000 грн), підготовка та подача клопотання про доручення доказів (вартість 2000 грн), підготовка та подача відповіді на відзив (вартість 2000 грн), участь в судовому засіданні 03.11.2025 (вартість 2000 грн). Всього надано послуг на суму 12 000 грн. Акт підписаний сторонами без претензій сторін; квитанцію про доставку заяви сторони позивача ГУ ПФУ у Запорізькій області 07.11.2025 року 

Таким чином, позивачка сплатила 12 000 грн витрат на надання правничої допомоги, які вона просила стягнути з відповідача на свою користь. 

Відповідно до частини 3 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19 зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, клопотання позивачки про розподіл судових витрат заявлено до закінчення судових дебатів - при зверненні до суду з позовною заявою, а заява з належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами несення витрат на правничу допомогу подана 07.11.2025 року до ухвалення судового рішення від 17.11.2025 року, що відповідає приписам п.2 ч.8 ст. 141 ЦПК України. 

При цьому, судом першої інстанції враховано надані представником позивачки докази на підтвердження понесених витрат, враховано, що заперечення відповідач щодо стягнення витрат у визначеному позивачем розмірі до суду першої інстанції не надав, хоча, заяву про розподіл судових витрат отримав в електронному кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд» 07.11.2025 року (а.с.144). Проте, відповідач/його представник клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами в суді першої інстанції не подавав. Отже, стягненню із ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 підлягають понесені на стадії розгляду справи в суді першої інстанції витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, які є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.
Доводи апеляційної скарги, зазначених висновків суду не спростовують, а тому підлягають відхиленню.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області – залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2025 року та додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 лютого 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.