справа № 635/8652/25
провадження № 2/619/186/26

Заочне рішення
іменем України

17 квітня 2026 року, 
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Коваленко Н.В., за участю секретаря судового засідання Нолсачової І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 635/8652/25,
ім`я (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
вимоги позивача: про стягнення заборгованості за позикою,
представник позивача: Данілюк О.В.
Стислий виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 , у інтересах якої діє представник – адвокат Данілюк О.В., у системі «Електронний суд» 15.10.2025 звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом, у якому після збільшення позовних вимог просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : отримані в борг грошові кошти у сумі, еквівалентній 85 750,00 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; 18% річних з отриманих в борг грошових коштів у сумі, еквівалентній 245856,00 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; 3% річних через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів у сумі, еквівалентній 35189,79 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; отримані в борг грошові кошти в гривнях в розмірі 394 848,88 грн; 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 1 052974,00грн; інфляційні втрати через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 2 372096,97 грн; 3% річних через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 130 611,62грн, а всього стягнути 366795,79 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення та 3 950531,47 грн. 
У обґрунтування позову зазначено, що відповідач  ОСОБА_2 декілька разів отримувала в борг від ОСОБА_3 грошові суми, про що вона надала ОСОБА_3 розписку 'надалі-«Розписка-1»). Згідно Розписки-1 Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 наступні суми: Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 станом на вересень 2009 року суму, еквівалентну 65 000,00 євро. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 станом на жовтень 2009 року суму, еквівалентну 6 250,00 євро. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 станом на листопад 2009 року суму, еквівалентну 14 500,00 євро. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 в жовтні 2010 року суму в розмірі 66 000,00 грн. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 в листопаді 2010 року суму в розмірі 180 000,00 грн. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 в грудні 2010 року суму в розмірі 24 844,88 грн. Відповідач взяла в борг у ОСОБА_3 в березні 2011 року суму в розмірі 55 004,00 грн. В подальшому Відповідач 07 червня 2011 отримала в борг від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 69 000,00 грн, яку зобов`язалася повернути у строк, який в подальшому буде визначений ОСОБА_3 , що підтверджується наданою Відповідачем ОСОБА_3 борговою розпискою від 07 червня 2011. Однак, до теперішнього часу Відповідач отримані в борг грошові кошти не повернула, відсотки за отримані кошти жодного разу не оплатила. 25 березня 2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ОСОБА_3 відступив Позивачу свої права кредитора по відношенню до Відповідача щодо виконання останньою обов`язків, передбачених Розпискою-1 та Розпискою-2, в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. Позивач надіслала Відповідачу «повідомлення про заміну кредитора» від 04.08.2025 та «вимогу про повернення боргу» від 04.08.2025, доказом чого є опис вкладення до цінного листа, поштова накладна № 6.116849194186 та фіскальний чек від 04.08.2025, про те, що між Позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги від 25.03.2021 щодо належного розрахунку Відповідача згідно Розписки-1 та Розписки-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення договору про відступлення права вимоги. До теперішнього часу Відповідач отримані в борг грошові кошти не повернула, відсотки за отримані кошти жодного разу не оплатила, тому позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом. 
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16.10.2025 справу передано за територіальною підсудністю на розгляд Дергачівського районного суду Харківської області.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2025 справу №635/8652/25 розподілено судді Коваленко Н.В. 
Ухвалою суду від 13.11.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11.12.2025.
10.12.2025 в системі «Електронний суд» представник позивача направив заяву про збільшення розміру позовних вимог та заяву про вжиття заходів забезпечення позову.
11.12.2025 ухвалою суду у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою суду від 22.01.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 24.02.2026, яке було відкладено на 31.03.2026, в зв`язку з неявкою відповідача.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, у якій просить здійснити розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, причину неявки не повідомила, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялася належним чином шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення на зареєстроване місце проживання, однак судова повістка повернута до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. 
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена. 
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням того, що відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, не з`явилася у судове засідання, не подала відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
Згідно із письмовою розпискою ОСОБА_2 , взяла в борг у ОСОБА_3 наступні суми: станом на вересень 2009 року суму, еквівалентну 65 000,00 євро, станом на жовтень 2009 року суму, еквівалентну 6 250,00 євро, станом на листопад 2009 року суму, еквівалентну 14 500,00 євро, в жовтні 2010 року суму в розмірі 66 000,00 грн, в листопаді 2010 року суму в розмірі 180 000,00 грн, в грудні 2010 року суму в розмірі 24 844,88 грн, в березні 2011 року суму в розмірі 55 004,00 грн. під 18% річних.
Відповідно до розписки від 07.06.2011, ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 69 000,00 грн, яку зобов`язалася повернути у строк, який в подальшому буде визначений ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом восстановлено, що оригінал розписки на час подання позову у цій справі знаходився у позивачки, що дає підстави для висновку про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту не укладання договору позики. Розписки не містять посилань на будь-які інші правовідносини між сторонами.
Суд зазначає, що підписання боргової розписки відповідачем, за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цих фактів, свідчить про укладення сторонами договорів позики на зазначених у них умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цими договором суми грошових коштів.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У Постанові Великої Палати Верховного суду від 11.09.2024 по справі №500/5194/16 зазначено, що, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення (п. 60). Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення (п. 64). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається з договору про відступлення права вимоги від 25 березня 2021 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 свої права кредитора по відношенню до ОСОБА_2 щодо виконання останньою обов`язків, передбачених Розпискою-1 та Розпискою-2, в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.
Зі змісту Розписки-1 та Розписки-2 ніяких обмежень щодо відступлення права вимоги за ними або за законом не вбачається.
Одночасно з укладенням вищевказаного договору про відступлення права вимоги, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 оригінали Розписки-1 та Розписки-2, що підтверджується актом приймання-передачі документів від 25 березня 2021 року.
Таким чином, з 25 березня 2021 року ОСОБА_1 стала новим кредитором.
ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 «повідомлення про заміну кредитора» від 04.08.2025 та «вимогу про повернення боргу» від 04.08.2025, що підтверджується описом вкладення до цінного листа, поштовою накладною № 6.116849194186 та фіскальним чеком від 04.08.2025. 
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 зобов`язань не виконала, оригінали боргових розписок перебувають у позивача, а матеріали справи не містять жодних доказів належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів у визначеному розмірі та у строк, встановлений розписками, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики.
Як установлено частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права кредитора та відшкодування матеріальних втрат, пов`язаних із знеціненням грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Нарахування таких коштів здійснюється незалежно від вини боржника.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), а також від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачці не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачкою.
Отже, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача отримані в борг грошові кошти у сумі, еквівалентній 85 750,00 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; 18% річних з отриманих в борг грошових коштів у сумі, еквівалентній 245856,00 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; 3% річних через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів у сумі, еквівалентній 35189,79 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення; отримані в борг грошові кошти в гривнях в розмірі 394 848,88 грн; 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 1 052974,00 грн; інфляційні втрати через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 2 372096,97 грн; 3% річних через прострочення щомісячних оплат 18% річних з отриманих в борг грошових коштів в гривнях в розмірі 130 611,62 грн, а всього стягнути 366795,79 євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення та 3 950531,47 грн, відповідно до розрахунку, наведеного у позові, з яким погоджується суд. 
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 12112,00 грн, які підлягають стягненню на його користь з відповідача.
Керуючись ст. 4, 12, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України суд,
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою в сумі еквівалентній 366795,79 (триста шістдесят шість тисяч сімсот дев`яносто п`ять євро 79 євроцентів) євро за курсом Національного банку України на день виконання рішення та 3950531,47 (три мільйони дев`ятсот п`ятдесят тисяч п`ятсот тридцять одна гривня 47 копійок) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 12112,00 грн (дванадцять тисяч сто дванадцять гривень 00 копійок).
Надіслати позивачу копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а відповідачу надіслати копію судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідно до ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня оголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування (ім`я) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складений 17 квітня 2026 року.

Суддя Н. В. Коваленко