ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/194/26 Справа № 211/7437/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника — адвоката Нестеренко О.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року, якою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, звільнено від сплати судового збору
в с т а н о в и л а :
постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 23 червня 2025 року о 21 год. 55 хв. у Донецькій області, м. Дружківка, по вул. Космонавтів, 44, керував транспортним засобом Audi A6, н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестера «Драгер» та проходження огляду в медичному закладі з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.
На зазначену постанову захисник — адвокат Нестеренко О.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що порушено право на захист, оскільки захиснику безпідставно відмовлено у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції. При цьому звертає увагу, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП датується 14.10.2025 року, однак, згідно з відомостями протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, час підпису — 16.10.2025 о 17:20:18. При цьому сам текст постанови з`явився в «Електронному суді» лише 17.10.2025 року.
Зазначає, що працівниками поліції порушено процедуру огляду, оскільки відсутня відеофіксація складання направлення на огляд у медичному закладі, таке направлення складене за відсутності свідків, а ОСОБА_1 з ним не ознайомлено. Також відсутня фіксація пропозиції пройти огляд у закладі охорони здоров`я, свідків не залучено.
Вказує, що інспектором не роз`яснено ОСОБА_1 порядок проведення огляду, не надано роз`яснення, що водій направляється до медичного закладу, не зазначено, до якого саме медичного закладу. Інспектор ознайомив ОСОБА_1 лише з актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. Про направлення інспектором ОСОБА_1 на огляд до медичного закладу немає жодної відеофіксації. Інспектор не довів до відома та не роз`яснив ОСОБА_1 його право на проходження огляду в закладі охорони здоров`я. Таким чином, з огляду на зазначені обставини, є всі підстави стверджувати, що інспектором не запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі, що є порушенням п. п. 6, 7, 8 Порядку № 1103, ст. 266 КУпАП.
Зауважує, що між відеозаписами, наданими поліцейським, існує перерва понад 10 хвилин. У цей проміжок могли відбуватись ключові процесуальні дії (роз`яснення, оформлення направлення, фактичне волевиявлення). За відсутності суцільної фіксації та свідків будь-які висновки про «чітку відмову» є припущенням.
Наголошує, що працівниками поліції грубо порушено ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки відеозапис здійснювався за допомогою неідентифікованих відеопристроїв, які не містять передбачених п. 2 розділу ІІ Інструкції інвентарного та номенклатурного номерів, що, у свою чергу, є належною підставою для визнання вказаних відеозаписів неналежними та недопустимими.
На відео інспектор декларує «статті 10, 63, 268» без зазначення закону, зміст прав не роз`яснюється в повному обсязі (право на захисника, мовчання, ознайомлення з матеріалами, на подання клопотань тощо), що порушує ст. 268 КУпАП та п. 11 Інструкції № 1376. Докази, отримані з порушенням права на захист, є недопустимими.
Зауважує, що рапорт ст. сержанта ОСОБА_2 (про зупинку «через комендантську годину») не може замінити обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», — повідомити водієві конкретну причину зупинки з посиланням на конкретну норму. Суперечності: у рапорті — AUDI A4, у протоколі — AUDI A6; рапорт склав не той інспектор, який зупиняв/оформляв матеріали (майор поліції Бакуменко М.М.). Такі розбіжності підривають достовірність письмових доказів і не усунуті судом першої інстанції.
ОСОБА_1 та його захисник Нестеренко О.С. у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, при цьому належним чином повідомлені про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачених процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника — адвоката Нестеренко О.С. на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображено принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним тільки тоді, коли зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як убачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмови від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в даному випадку підлягають факт керування транспортним засобом, виявлення ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на вимогу поліцейського.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються даними, які містяться: у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 370890 від 23.06.2025;
- направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23.06.2025, згідно з яким огляд не проводився; 
- даними відеозапису зі службового портативного відеореєстратора працівників поліції, з якого вбачається факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Досліджені матеріали справи є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом, що, між іншим, не заперечується стороною захисту, та відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Так, дослідженими матеріалами встановлено факт руху транспортного засобу Audi A6, н.з. НОМЕР_1 , після зупинки якого виявлено, що керування здійснював ОСОБА_1 . Під час спілкування із водієм виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер», на що ОСОБА_1 зазначив, що проходити не буде, оскільки випив банку пива. У зв`язку з відмовою водія проходити огляд на місці працівником поліції запропоновано пройти медичний огляд, на що ОСОБА_1 одразу відповів відмовою. Працівником поліції роз`яснено, що за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння буде складено протокол, на що останній зазначив, що знає про це.
За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року працівником поліції запропоновано пройти огляд як на місці зупинки транспортного засобу, так і в закладі охорони здоров`я у зв`язку з відмовою пройти огляд за допомогою газоаналізатора «Драгер».
Апеляційний суд зауважує, що висловлення працівника поліції щодо проходження медичного огляду фактично свідчить про вимогу пройти огляд у закладі охорони здоров`я, оскільки воно слідувало після пропозиції пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу, від якого ОСОБА_1 відмовився.
При цьому відсутність фіксування за допомогою технічних засобів або у присутності свідків факту складання направлення на проходження огляду та вручення його ОСОБА_1 не спростовує факту відмови останнього від проходження огляду на стан сп`яніння, що є обов`язковою ознакою інкримінованого адміністративного правопорушення. ОСОБА_1 твердо та однозначно відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, а тому вручення йому такого направлення не могло вплинути на його рішення. Більше того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводяться у присутності поліцейського, отже ненадання направлення водієві особисто в руки не вказує на порушення порядку проведення огляду та не виключає факту непогодження і небажання ОСОБА_1 проходити відповідний огляд.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення. На відеозаписі логічно та послідовно зафіксовано весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає. При цьому наявність декількох файлів із відеозаписами не вказує на порушення безперервності, оскільки це є технічними особливостями записувального пристрою; наявні записи містять усі необхідні елементи, зокрема факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , факт виявлення ознак алкогольного сп`яніння та неодноразове пропонування водієві пройти огляд на стан сп`яніння, від якого він впевнено відмовився.
Відсутність деякого проміжку часу в даному випадку не може слугувати підставою для визнання доказу недопустимим, оскільки, як зазначалося вище, запис містить усі фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Разом із цим, зазначаючи на відсутність проміжку часу на відеозаписі, який нібито містить ключові моменти, захисник адвокат Нестеренко О.С. не вказує, які саме обставини не зафіксовані на відеозаписі, а тому наведені доводи мають формальний характер.
Твердження захисника про те, що відеозапис здійснено не на бодікамеру, є неспроможним, оскільки на відеозаписі наявні дата, час фіксування та індивідуальний номер відповідного файлу, тобто відеозапис поліцейських має індивідуальні ознаки, які свідчать про законність відеофіксації.
У апеляційного суду не виникає сумнівів у достовірності зафіксованих фактичних обставин; відеозапис поліцейських є належним та допустимим доказом, є додатком до протоколу та відповідно до ч. 3 ст. 266 КУпАП матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не в повному обсязі роз`яснено права, не впливають на доведеність його вини, оскільки апеляційним судом не встановлено порушень права на захист; крім того, ОСОБА_1 під час спілкування із поліцейськими переривав розмову та зазначав, що обізнаний у процедурі, а в подальшому реалізував своє право та звернувся за правовою допомогою.
Апеляційний суд зауважує, що, згідно з позицією Верховного Суду, рапорт поліцейського є лише внутрішнім службовим документом, а не самостійним, незалежним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Він не підтверджує факт порушення, якщо не підкріплений іншими доказами (відеозаписом, показаннями свідків), оскільки поліцейський є зацікавленою особою. У зв`язку із наведеним незначні розбіжності, які містяться в рапорті, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, не спростовують наявності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .
Протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП; оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить суттєвих порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Апеляційний суд також враховує те, що у своєму рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom, заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».
У процесі доказування вини доцільно керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульовано у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для її виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на вимогу поліцейського, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Не можуть бути задоволені й посилання в апеляційній скарзі на безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на таке.
Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та діяла на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1456, правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
На підставі викладеного апеляційний суд зауважує, що інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні; крім того, поведінка водія на дорозі привернула увагу працівників поліції, а тому підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є законними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі викладеного апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Апеляційний суд не вбачає порушення права на захист у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання захисника адвоката про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, оскільки нормами КУпАП взагалі не передбачено такого виду проведення судового засідання, а питання його проведення вирішується на розсуд суду з урахуванням сукупності обставин та підстав, зазначених особою у клопотанні.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги; будь-яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано.
Отже, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, що могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування та які б спростовували висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанову винесено з дотриманням вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника адвоката Нестеренко О.С., яка діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА