Справа № 152/1156/24
Провадження № 22-ц/801/720/2026
Провадження № 22-ц/801/747/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року	Справа № 152/1156/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,
з участю секретаря судового засідання Закерничної А. О.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року, ухвалені у складі судді Роздорожної А. Г. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмили Анатоліївни про встановлення юридичних фактів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , з яким вони мають спільних дітей – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та які від спадщини після смерті батька відмовились. 
Серед спадкового майна наявні спадкові права, що мав ОСОБА_4 після смерті своєї матері ОСОБА_7 (вона ж – ОСОБА_8 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Серед спадкового майна ОСОБА_7 є житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 . 
25 липня 2024 року позивачка звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. Провівши аналіз документів спадкової справи, аналіз поданих документів приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність можливості встановити коло спадкоємців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та запропонувала за встановленням цього факту звернутись до суду. 
Наразі немає можливості оформити спадщину після смерті чоловіка позивачки. 
Така ситуація виникла, оскільки чоловік позивачки ОСОБА_4 за життя не оформив спадкові права після смерті своєї матері ОСОБА_7 , а лише подав заяву від 27 серпня 2013 року до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, на підставі якої була відкрита спадкова справа №491/13, номер у спадковому реєстрі 54964066. 
У ході отримання необхідних документів для подальшого оформлення спадкових прав, з`ясувалось, що в Шаргородській державній нотаріальній конторі відкрито дві спадкові справи щодо однієї й тієї особи – ОСОБА_7 : справа № 491/13 та справа № 462/13. 
Справа № 491/13, була відкрита за заявою ОСОБА_4 , а справа № 462/13 була відкрита за заявою його рідної сестри ОСОБА_2 . 
Так, за життя ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, згідно з яким, все своє майно ОСОБА_9 заповіла дочці – ОСОБА_10 . Однак, в подальшому спадкодавець цей заповіт скасувала. 
При цьому ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини за законом та документів, що підтверджують родинні відносини не подавала, щодо оформлення спадщини також не зверталась. Заяв від інших осіб щодо прийняття спадщини за законом також подано не було. 
Ситуація з існуванням двох спадкових справ виникла внаслідок двох обставин: помилка допущена сином – ОСОБА_11 в заяві про прийняття спадщини в написанні імені та по-батькові ОСОБА_7 ; порушень Порядку вчинення нотаріальних дій з боку нотаріуса Шаргородської нотаріальної контори. 
Так, ОСОБА_4 звернувся до Шаргородської державної нотаріальної контори з заявою щодо прийняття спадщини від 27 серпня 2013 року, в якій припустився помилок щодо імені своєї матері та дати смерті. 
При цьому, Шаргородська державна нотаріальна контора у порушення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент подачі заяви ОСОБА_4 станом на 27 серпня 2013 року) не витребувала в органів РАЦС копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть матері  ОСОБА_4 , внаслідок чого було помилково та протиправно заведено дві спадкові справи щодо ОСОБА_7 . 
Таке порушення з боку нотаріальної контори в жодному разі не може призвести до позбавлення права ОСОБА_4  та в подальшому його спадкоємців на отримання спадщини після своєї матері ОСОБА_7 .
На переконання позивачки, фактично після смерті ОСОБА_7 прийняв спадщину тільки її син ОСОБА_4 , оскільки лише ним протягом шести місяців з дня смерті його матері подано письмову заяву про прийняття спадщини за законом до Шаргородської державної нотаріальної контори. 
За життя ОСОБА_7 в її документах містяться різні варіанти написання імені і по-батькові: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 . 
Долучені до позовної заяви документи в сукупності доводять тотожність особи, тобто що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 – це одна й та сама особа. 
Тобто, спадкова справа 491/2013 заведена до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 .
Покликаючись на викладене, звернувшись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 просила:
- встановити факт, що спадкова справа 491/2013 заведена до майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області;
- встановити факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Чернігів, Чернігівської області подав заяву про прийняття спадщини та прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року позовні вимоги було задоволено частково.
Встановлено факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Чернігів, Чернігівської області подав заяву про прийняття спадщини та прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку слід відрізняти питання прийняття спадщини та питання заведення спадкової справи. Покійний ОСОБА_4 вчасно, тобто в межах строку для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття ним спадщини після смерті його матері. 
Вказані в його заяві неточності в написанні імені і по батькові померлої не спростовують того, що покійна ОСОБА_9 ( ОСОБА_13 ) дійсно була матір`ю ОСОБА_4 і що вона померла. ОСОБА_4 був спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї матері. 
Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини в строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, є такою, що спадщину прийняла. 
Цей факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду та доведений належними та допустимими доказами. 
Що стосується помилки нотаріуса щодо заведення спадкової справи № 491/2013, то суд погоджується з доводами, що заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини повинна була бути приєднана до раніше заведеної спадкової справи №462/2013. Однак цього зроблено не було у зв`язку з чим наразі виник цей спір. Спадкова справа №491/2013 була заведена всупереч положенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. 
Разом з цим вказана обставина не спростовує факту подання ОСОБА_4 заяви про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Відтак в задоволенні позову в частині встановлення факту, що спадкова справа №491/2013 була заведена слід відмовити. 
Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року заяву представника позивачки – адвоката Кириченко Юлії Юріївни про стягнення судових витрат було задоволено частково та стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 20 000 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 000 грн. У задоволенні заяви представника відповідачки – адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича про стягнення судових витрат – було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із такими рішеннями, представник відповідачки подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а також стягнути з позивачки на користь ОСОБА_2 судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Береговий О. Ю., судді: Ковальчук О. В., Панасюк О. С.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2025 року справу призначено до розгляду на 05 червня 2025 року об 11 год 30 хв.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційну скаргу було задоволено, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмили Анатоліївни про встановлення юридичних фактів.
Постановою Верховного Суду від 14 січня 2026 року постанову Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2025 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2026 року, 11 лютого 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2026 року справу призначено до розгляду на 12.03.2026 року о 10 год. 00 хв. та в подальшому відкладено на 02.04.2026 року о 10 год. 50 хв., проголошення судового рішення призначено на 09.04.2026 року о 11 год. 00 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції інстанції не звернув увагу на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки виходячи зі змісту правовідносин, які виникли між сторонами встановлення юридичних фактів без заявлення вимог щодо визнання права власності на частку спадкового майна є неефективним та неналежним способом захисту та не зумовлює захисту порушеного права. 
Позивачем не зазначено в якості співвідповідача всіх спадкоємців, зокрема, ОСОБА_3 , яка 10 жовтня 2024 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 . 
За матеріалами спадкової справи № 462/13 спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є її доньки – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Щодо спадкової справи № 491/2013, заведеної Шаргородською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_4 про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка (згідно тексту заяви) проживала на день смерті в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 обізнані не були. 
Відповідачка ОСОБА_2 (та її сестра ОСОБА_3 ) право ОСОБА_1 на частку спадковому майні після смерті ОСОБА_7 не визнають, так як вважають, що за життя її чоловік ОСОБА_4 в установленому законом порядку, передбаченому ст. 1269, 1270 ЦК України, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , яка на день смерті проживала в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не звертався, і ОСОБА_4 вважається таким, що не прийняв спадщину, в розумінні ч. 1 ст. 1272 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що нотаріусами Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Фефеловою Ю. К., та Шаргородської державної нотаріальної контори були вчинені неправомірні дії щодо посвідчення підпису ОСОБА_4 на заяві про прийняття спадщини, а також щодо прийняття цієї заяви та заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_8 , за відсутності інформації (актового запису) 13 квітня 2013 року щодо смерті вказаної особи.
Посвідчуючи підпис ОСОБА_4 в заяві про прийняття спадщини від 27 серпня 2013 року, яка була викладена нотаріусом на спеціальному бланку нотаріальних документів, усвідомлюючи значення та юридичні наслідки оформлення такої заяви, приватний нотаріус Фефелова Ю. К. на підтвердження викладених у заяві обставин не витребувала у ОСОБА_4 свідоцтво про смерть ОСОБА_8 , що в подальшому спричинило неправомірне заведення спадкової справи № 491/2013 нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори. Тобто вказана заява ОСОБА_4 містить недостовірні відомості щодо померлої особи, дати її смерті, місця проживання, а тому не відповідає вимогам закону.
Всупереч положенням Порядку №296/5, Шаргородською державною нотаріальною конторою, фактично без з`ясування факту смерті ОСОБА_8 , та не витребувавши від заявника ОСОБА_4 свідоцтва про її смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану, а також не витребувавши від органу державної реєстрації актів цивільного стану копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, неправомірно було заведено спадкову справу №491/2013. 
Тобто, фактично спадкову справу заведено нотаріальною конторою за зазначеною в заяві ОСОБА_4 недостовірною інформацією, та за відсутності відомостей стосовно факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 особи з прізвищем, ім`ям та по-батькові – ОСОБА_8 . 
Вказані обставини свідчать про неправомірність дій нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори щодо заведення спадкової справи № 491/2013, і фактично, у разі дотримання нотаріусом вказаних положень, нотаріус зобов`язана була відмовити ОСОБА_4 у прийнятті його заяви про прийняття спадщини та заведені спадкової справи за відсутності відомостей стосовно факту смерті ОСОБА_8 . 
Тобто, у нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори були відсутні правові підстави для прийняття заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини та заведення спадкової справи № 491/2013.
Документального підтвердження, що він є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_4 нотаріусу не надавав. За таких обставин, у нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори були відсутні правові підстави як для заведення спадкової справи № 491/2013, так і долучення до спадкової справи №462/13 заяви ОСОБА_4 , яка містить інші відомості щодо померлої особи, дати її смерті, місця проживання. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини повинна була бути приєднана до раніше заведеної спадкової справи №462/2013 є помилковими, та суперечать вказаним нормам закону. 
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, заяву щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 до нотаріальної контори не подавав.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, не відповідають обставинам справи.
Окрім того, оскільки позовні вимоги були задоволені на 50%, тому розподіл судових витрат мав би бути задоволений пропорційно задоволеним вимогам. Однак місцевим судом в оскаржуваному додатковому рішенні було вирішено стягнути судові витрати, що перевищують пропорційність задоволених вимог. 
Відповідачка за результатом розгляду справи також понесла витрати на правничу допомогу, а тому враховуючи їх розмір та часткове задоволення позовних вимог, зокрема, на 50% суду необхідно було звільнити сторін від обов`язку сплачувати такі витрати одна одній.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Також адвокат просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 26 000 грн, докази понесення яких будуть надані протягом п`яти днів із дня ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави, а також апеляційну скаргу підтримала ОСОБА_14 .
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області народилася ОСОБА_7 (а. с. 44–46, том 1).
Відповідно до копії архівної довідки №08-1348/7, виданої Державним архівом Вінницької області 28 травня 2024 року, у книзі актових записів про народження громадян по с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області за 1931 рік є актовий запис №12 від 6 березня 1931 року про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої зазначений ОСОБА_15 , а матір`ю ОСОБА_16 . Викладене у архівній довідці також підтверджується копією запису акту про народження (а. с. 38-42, 203, том 1).
Відповідно до копій свідоцтв про народження ОСОБА_17 та ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ) є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 54 –61, 174, 195, 223, том 1).
Відповідно до копії довідки № 02-02-238/1, виданої Клекотинським старостинським округом № 1, в погосподарських книгах Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) наявні відомості про те, що ОСОБА_8 народжена в березні 1931 року та зазначена в погосподарських книгах за 1967–1969 роки, 1971–1973 роки, 1974–1976 роки, 1977–1979 роки, 1980–1982 роки, 1986–1990 роки, 1991–1995 роки, 1996–2000 роки, 2001–2005 роки, 2006–2010 роки та 2011–2015 роки. Однак в погосподарській книзі за 1983–1985 роки запис особи « ОСОБА_8 » перекреслений і зазначений новий запис про цю особу « ОСОБА_7 » (а. с. 63, том 1).
Із копії довідки вбачається, що ОСОБА_7 , працюючи в колгоспі імені Леніна в селі Клекотина, щомісячно отримувала дохід у розмірі 58 карбованців 34 копійки (а. с. 49, том 1).
Відповідно до копії довідки, виданої ОСОБА_7 , вона була членом колгоспу імені Леніна села Клекотини з 03 січня 1946 року до 31 грудня 1985 року (а. с. 51, том 1).
Згідно з копіями відомостей про кількість вироблених трудоднів (людиноднів), трудову участь в колгоспному виробництві, період роботи ОСОБА_7 становить з 1950 року до 1985 року (а. с. 50, том 1).
Згідно із копією заяви від 4 березня 1980 року, ОСОБА_7 зверталася до Шаргородської районної ради соціального забезпечення колгоспників з проханням призначити їй пенсію за віком (а. с. 48, том 1).
Із копії листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області видно, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримувала пенсію. Пенсійні справи громадян які померли передані на зберігання до архіву Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. 21 червня 2024 року за №16756/03-16 направлено службову записку щодо передачі архівної пенсійної справи ОСОБА_7 (а. с. 43, том 1).
Згідно із копією розрахунку пенсії, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи 37 років стажу, щомісячно отримувала пенсію по старості у розмірі 43 карбованці 75 копійок (а. с. 52, том 1).
Із копії протоколу №20 видно, що комісія по призначенню пенсії і допомог колгоспникам Шаргородського району Вінницької області розглянувши 12 березня 1986 року заяву ОСОБА_7 вирішила призначити їй пенсію по старості в розмірі 43 карбованці 76 копійок з 4 березня 1986 року довічно (а. с. 53, том 1).
Відповідно до копій архівних довідок № 01-14-41, виданих Комунальною установою «Трудовий архів Шаргородської міської ради» 04 червня 2024 року, у книзі трудового стажу і заробітку колгоспника колгоспу ім. Леніна села Клекотина Шаргородського району Вінницької області значиться ОСОБА_8 , де вказаний її трудовий стаж (а. с. 67, 68, том 1)
Із 01 лютого 1986 року ОСОБА_7 мала у користуванні садибну ділянку площею 0,23 га, що підтверджено довідкою № 20, виданою Виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а. с. 47, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла у віці 82 роки в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області (а. с. 11, 21, 165, том 1).
Згідно із копіями довідок № 02-05-450/11 та № 1-1337, виданими Виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 . Разом з нею на день смерті ніхто не проживав і не був зареєстрований (а. с. 64, 176, том 1).
Відповідно до копій довідок, виданих Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2013 року житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Клекотинської сільською радою 10 жовтня 1988 року (а. с. 65, 66, том 1).
23 серпня 2013 року дочка ОСОБА_7 – громадянка рф ОСОБА_2 звернулася до державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка постійно проживала і була зареєстрована в селі Клекотині Шаргородського району Вінницької області та залишила на її ім`я заповіт, який був посвідчений Виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 22 січня 2001 року, зареєстрований в реєстрі № 8. ОСОБА_2 також повідомила, що спадкоємців згідно зі статтею 1241 ЦК України, та осіб з якими померла проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі, немає, спадковий договір ні з ким не укладався (а. с. 14–18, 20, 24, 162, 163, 164, 169, том 1).
Відповідно до копії заповіту від 22 січня 2001 року, посвідченого Виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_2 (а. с. 25, 170, том 1).
29 червня 2010 року ОСОБА_7 своєю заявою скасувала раніше складений нею заповіт, посвідчений Виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 22 січня 2001 року, що зареєстрований в реєстрі за № 8 ( том 1 а. с. 26, 171), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 04 липня 2023 року № 73058728 (а. с. 27, 28, 172, том 1).
Відповідно до копій інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 23 серпня 2013 року № 34932082 та зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 23 серпня 2013 року № 34932087, інформація про спадкові справи до майна померлої ОСОБА_7 та про складені нею заповіти на день здійснення запиту у Спадковому реєстрі відсутня (а. с. 22, 23, 167, 168, том 1).
Згідно копією спадкової справи №491/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , яка розпочата 4 вересня 2013 року Шаргородською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_8 , яка на день смерті мешкала в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області та якій на праві власності належало майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, на якій він розташований, що знаходиться в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області, спадщину він приймає за законом, та надасть всі необхідні документи (а. с. 29-31, 198-199, том 1). 
Відповідно до копій інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №35015764 від 4 вересня 2013 року та зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №35015779 від 4 вересня 2013 року, інформація про спадкові справи до майна померлої ОСОБА_8 та про складені нею заповіти, на день здійснення запиту у Спадковому реєстрі, відсутня (а. с. 32, 33, 200, 201, том 1). 
Згідно із копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35015821 від 4 вересня 2013 року, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 24 вересня 2013 року відкрито спадкову справу №491/13 (а. с. 34, 35, 202, том 1). 
Державним нотаріусом також було здійснено запит до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, що підтверджується копією інформаційної довідки №71929443 від 4 вересня 2013 року, відповідно до якої 1 серпня 2013 року приватним нотаріусом Фефоловою Ю.К. було отримано бланк серії ВТК №822432 (а. с. 36).
Відповідно до копій інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 04 вересня 2013 року № 35015764 та зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 04 вересня 2013 року № 35015779, інформація про спадкові справи до майна померлої ОСОБА_8 та про складені нею заповіти, на день здійснення запиту у Спадковому реєстрі, відсутня (а. с. 32, 33, 200, 201, том 1). 
Згідно із копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04 вересня 2013 року № 35015821, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 24 вересня 2013 року відкрито спадкову справу № 491/2013 (а. с. 34, 35, 202, том 1). 
Державним нотаріусом також було здійснено запит до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, що підтверджується копією інформаційної довідки від 04 вересня 2013 року № 71929443, відповідно до якої 01 серпня 2013 року приватним нотаріусом Фефоловою Ю. К. було отримано бланк серії ВТК № 822432 (а. с. 36, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер (а. с. 11, том 1).
Дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є позивачка ОСОБА_19 (а. с. 70, том 1).
Згідно із копією повідомлення приватного нотаріуса Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. №61/02-14 від 13 червня 2024 року, 8 листопада 2023 року було відкрито спадкову справу №26/2023, зареєстровану у спадковому реєстрі 8 листопада 2023 року під №71531163, після померлого ОСОБА_4 , 1956 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщину після померлого прийняла єдиний спадкоємець – дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з урахуванням часток, від яких відмовилися сини померлого (а. с. 71, том 1).
30 липня 2024 року приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л. А. постановою № 69/02-14 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право про спадщину за законом, у зв`язку з тим, що немає можливості встановити коло спадкоємців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 72, том 1).
Згідно із копією рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року по справі №152/256/24 позов ОСОБА_3 до Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 ), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено повністю та визнано строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, пропущеним ОСОБА_3 з поважних причин та визначено ОСОБА_3 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тривалістю три місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили (а. с. 177-182, том 1). Відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року по справі №152/256/24, рішення суду законної сили не набрало (а. с. 183-186, том 1).
05 червня 2024 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до державної нотаріальної контори та вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка постійно проживала і була зареєстрована в селі Клекотині Шаргородського району Вінницької області. Для прийняття спадщини їй рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року встановлено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. На день її смерті залишилося спадкове майно, яке вона приймає. Одночасно повідомила, що спадкоємців за законом є діти померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , осіб з якими спадкодавиця проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі, немає, спадковий договір ні з ким не укладався (а. с. 173, 177–182, том 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін, до актового запису цивільного стану №00046088746 від 19 липня 2024 року та копії повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00046128203 від 23 липня 2024 року, ОСОБА_20 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 . Батьком дитини записаний ОСОБА_17 , а матір`ю ОСОБА_8 . 25 червня 2024 року до актового запису було внесено зміни, а саме по батькові матері з « ОСОБА_21 » змінено на « ОСОБА_22 » (а. с. 58, 59-60, том 1).
08 серпня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова в справі № 750/10888/24 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження за її заявою про встановлення факту прийняття спадщини у зв`язку із наявністю спору, а також роз`яснено право звернутися до суду з позовом в порядку загального позовного провадження з дотриманням правил підсудності (а. с. 69, том 1).
Згідно з копією постанови Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у справі №152/256/24, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено; рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини (а. с. 96-99 том 1).
08 вересня 2024 року із заявою до Шаргородської державної нотаріальної контори, яка перекладена та засвідчена в законному порядку, ОСОБА_2 повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка на момент смерті проживала в селі Клекотині Шаргородського району Вінницької області та після смерті якої залишилася спадщина, що складається із житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки. У своїй заяві відповідачка дала згоду на прийняття спадщини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також зазначила, що не заперечує щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право власності на спадщину в частині, що їй належить (а. с. 123–126, 139–142, 187–193, том 1).
Із копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_3 від 10 жовтня 2024 року видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_7 , 1931 року народження, яка на момент смерті постійно проживала та була зареєстрована в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області. ОСОБА_3 відомо, що вона є спадкоємицею після смерті матері за законом. На день смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина, яку ОСОБА_3 приймає за згодою спадкоємиці, яка прийняла спадщину, ОСОБА_2 . Також повідомила, що спадкоємцями, передбаченими статтею 1261 ЦК України, крім неї, є син померлої ОСОБА_4 та дочка померлої ОСОБА_2 (а. с. 127, 143, 194, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише у частині задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті його матері, у частині відмови у задоволенні решти позовних вимог колегією суддів не переглядається. 
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Як передбачено ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Факти, що мають юридичний характер – це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Така позиція підтверджується також постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якою встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Таким чином визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
У ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити, що її чоловік ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняв спадщину після смерті його матері – ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що дітьми та відповідно спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є покійний чоловік позивачки ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що за життя при написанні ім`я та по-батькові померлої ОСОБА_7 у різних документах містилися розбіжності, а тому дійшов повністю обґрунтованого висновку, що відповідні неточності зазначені ОСОБА_4 у заяві про прийняття спадщини, поданій ним у межах встановленого законом шестимісячного строку, не спростовують факту волевиявлення на прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті його матері.
Порушення порядку вчинення нотаріальних дій не може слугувати підставою для позбавлення особи її законного права на спадкування.
Встановлення факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті матері необхідне ОСОБА_1 для подальшого оформлення власних спадкових прав після смерті чоловіка, у чому їй було відмовлено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою при зверненні до суду було обрано неналежний спосіб захисту із покликанням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 522/21808/18, адже відносини у справах не є релевантними. 
У апеляційній скарзі також зазначено про незалучення до участі у справі належного співвідповідача, а саме ОСОБА_3 , яка також є донькою померлої ОСОБА_7 .
Водночас як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 у встановлений законом строк не звернулась.
Відповідно до положень ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Втім у матеріалах справи відсутні докази наявності письмової згоди усіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , зокрема, померлого ОСОБА_4 , а у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини їй було відмовлено постановою Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 152/256/24, яка набрала законної сили, до суду касаційної інстанції не оскаржувалася.
Відтак підстав вважати, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , у суду немає, а отже суб`єктний склад сторін у справі визначений позивачкою правильно.
Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно розглянувши справу, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Водночас апеляційний суд частково погоджується із доводами апеляційної скарги у частині оскарження додатково рішення суду від 25 березня 2025 року апеляційний суд.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Як видно із матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляла адвокат Кириченко Ю. Ю., а інтереси ОСОБА_2 – адвокат Присяжний В. А., що підтверджується відповідними ордерами на надання правничої (правової) допомоги.
На підтвердження понесення позивачкою судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 26 000 грн адвокат Кириченко Ю. Ю. надала суду копію договору про надання правової допомоги від 24 травня 2024 року, копію довідки №24/03/25 від 24 березня 2025 року про підтвердження отримання грошових коштів у розмірі 26 000 грн, копію акту приймання-передачі виконаних робіт №1 до договору про надання правової допомоги від 24 травня 2024 року, копію рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару (т. 2 а. с. 14-17).
На підтвердження понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн адвокат Присяжний В. А. надав суду копію договору №12-09/24 про надання правничої допомоги від 17 вересня 2024 року, копію розрахунку витрат на правову допомогу від 21 березня 2025 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №2 від 21 березня 2025 року на суму (т. 2 а. с. 3-6).
Згідно із ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру із двох заявлених позивачкою, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно підлягає 1 211,20 грн сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви та 13 000 грн витрат на правничу допомогу. Водночас з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід пропорційно стягнути 10 000 грн.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Відтак з відповідачки на користь позивачки слід стягнути різницю понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
При цьому твердження сторони позивачки про відступ від принципу пропорційності при розподілі судових витрат апеляційний суд відхиляє як такі, що не відповідають положенням процесуального закону, адже відповідач має беззаперечне право на заперечення вимог позивача, при цьому підстав для врахування п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги у частині оскарження основного рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу у частині оскарження основного рішення залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року без змін як законне та обґрунтоване.
Водночас додаткове рішення суду від 25 березня 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга по суті задоволенню не підлягає, тому судові витрати зі сплати судового збору при перегляді справи судом апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_2 .
Водночас оскільки доводи апеляційної скарги у частині оскарження додатково рішення суду першої інстанції частково знайшли своє підтвердження, апеляційний суд вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. Такий розмір судових витрат, на переконання колегії суддів буде обґрунтованим та достатнім з урахуванням встановлених обставин цієї справи.
При цьому судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22, відповідно до яких особа, яка понесла судові витрати під час апеляційного чи касаційного перегляду додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, має право на відшкодування таких витрат, що відповідатиме загальним принципам судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн витрат зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн (три тисячі грн), понесені нею у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн (три тисячі грн), понесені нею у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

С. Г. Копаничук