КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 квітня 2026 року Справа № 320/59054/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
про визнання протиправною бездіяльності зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправними та незаконними як відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 04.11.2025 року Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, так і вчинені в його межах дії державного виконавця щодо примусового списання 21.11.2025 року з банківського рахунку позивача грошових коштів у сумі 56 369,00 грн.
- зобов`язати Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві повернути на банківський рахунок позивача безпідставно списані кошти у розмірі 56 369,00 грн, стягнуті 21.11.2025 року у примусовому порядку.
В обґрунтування позову вказує, що 15.12.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 було винесено постанову № 4а-2514 про закриття адміністративної справи щодо нього за ст. 210-1 КУпАП. Попри це, 04.11.2025 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови ТЦК та СП № 4а-2514 про стягнення штрафу у розмірі 51 000 грн. 
Позивач зауважує, що виконавче провадження було відкрито щодо постанови, яка вже була підставою для закриття справи й не підлягала примусовому виконанню, що підтверджується як даними з «Армія+», так і змістом самої постанови № 4а-2514. 
В свою чергу державним виконавцем не було перевірено зміст постанови, якою було закрито виконавче провадження або наявності правових підстав для виконання, що є прямим порушенням вимог ст. 4, ч. 2 ст. 26, ст. 36, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Відкриття провадження щодо неналежного виконавчого документа є протиправним. 
Зазначив, що у межах незаконно відкритого виконавчого провадження було безпідставно накладено арешт на кошти постановою від 04.11.2025 та нараховано виконавчий збір у сумі 3 400 грн. 21.11.2025 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з карткового рахунку позивача державним виконавцем примусово списано грошові кошти в сумі 56 369,00 грн.
Позивач наполягає на протиправності дій відповідача та наявності підстав для зобов`язання відповідача повернути протиправно стягнуті кошти. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 позов було залишено без руху через невідповідність вимогам ч. 3 ст. 161 КАС України та п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України 16 лютого 2026 року 10:30 год.
Також, ухвалою суду витребувано докази по справі від відповідача у вигляді завірених належним чином копій матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1.
04.02.2026 від Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву та копії матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Відповідач не визнає заявлені вимоги та зазначає, що на виконанні у відділі перебувала постанова ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4А-2514 від 15.12.2024 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу 51 000,00 грн. Покликаючись на норми ст.ст. 1, 3, 12 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач зазначає про відповідність постанови № 4А-2514 від 15.12.2024 вимогам до виконавчого документа, підстав для повернення виконавчого документа за ст. 4 Закону не було встановлено. Відповідно до ст.ст. 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» постановою від 04.11.2025 було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 та за п. 3 даної постанови стягнуто виконавчий збір у розмірі 5100,00 грн. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 04.11.2025 про арешт кошті боржника, стягнення витрат виконавчого провадження 269,00 грн. та в ході здійснення виконавчих дій, з боржника стягнуто штраф, витрати виконавчого провадження та виконавчий збір 25.11.2025. Відповідно, керуючись п. 9 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 24.11.2025 про закінчення виконавчого провадження. Відповідач наполягає на правомірності дій та прийнятих рішень у виконавчому провадженні НОМЕР_1, в позові просить відмовити.
16.02.2026 судове засідання знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Войтовича І.І. у відпустці.
Наступне судове засідання призначено на 10.03.2026 о 10:00 год., про що сторони у справі повідомлені належним чином.
20.02.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" до суду надано позивачем клопотання про розгляд справи без участі позивача. 
10.03.2026 до суду представник відповідача не прибув, станом на 10.03.2026 клопотань чи заяв, а також додаткових документів, від відповідача по справі до суду не надійшло.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 постановлено здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.
ІНФОРМАЦІЯ_3 винесено постанову від 15.12.2024 №4А-2514 про стягнення з ОСОБА_1 у зв`язку із не явкою за викликом 06.11.2024 до ТЦК та СП, чим порушив ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за частини 3 статті 210-1 КУпАП штрафу у розмірі 25 500,00 грн.
В постанові ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.12.2024 №4А-2514, відповідно до ч. 2 ст. 308 КУпАП вказано про стягнення штрафу у подвійному розмірі 51 000,00 грн. у разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня отримання постанови.
Постанова може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-289 КУпАП.
За заявою від 04.05.2025 подана до виконання ІНФОРМАЦІЯ_3 до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Отримавши заяву та виконавчий документ, постановою головного державного виконавця Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Савченко Ю.Й., відповідно до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 04.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим документом постанова ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.12.2024 
№4А-2514 про стягнення штрафу у розмірі 51 000,00 грн. та за п. 3 постанови державного виконавця стягнути виконавчий збір у розмірі 5100,00 грн.
04.11.2025 головним державним виконавцем також винесено:
- відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 2 розділу IV Інструкції №512/5 постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 269,00 грн.;
- відповідно до ст.ст. 18, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» постанову про арешт коштів боржника. 
Відповідно до платіжних інструкцій №36476, №36669, №36372, №36271 від 25.11.2025 з боржника стягнуто за виконавчим провадженням НОМЕР_1 загальну суму коштів 56 369,00 грн. (витрати виконавчого провадження 269,00 грн., виконавчий збір 5100,00 грн. та штраф 51 000,00 грн.).
Постановою головного державного виконавця від 24.11.2025, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження НОМЕР_2 та припинено чинність арешту.
Не погоджуючись із діями та постановами відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, у відповідній редакції).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 2 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
З наведеного вбачається, що постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 25.12.2024 №4А-2514 є виконавчим документом.
В силу вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VIII передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.
Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частиною другою статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Водночас, 26.03.2022 набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15.03.2022р. № 2129-IX, відповідно до пункту 1 якого розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2.
Пунктом 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, зокрема,: визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Отже, особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Закону № 1404-VIII, як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 260/2595/22, від 03.08.2023 у справі № 420/10415/22.
Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII, передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтями 288, 289 КУпАП визначено право на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення протягом десяти днів з дня винесення постанови до уповноваженого органу або до суду у порядку визначеному КАСУ.
Відповідно до ст. 291 КУпАП, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.
Відповідно до ч. 4 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Відповідно до ст. 307, ч. 2 ст. 308 КУпАП, у разі несплати штрафу особою, яка вчинила правопорушення протягом 15 днів з дня вручення постанови, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення така постанова підлягає примусовому виконанню у подвійному розмірі штрафу.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII підставою для закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Позивач наполягає на протиправності дій виконавця при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.11.2025 за ВП НОМЕР_1, оскільки в «Армія +» наявна постанова Подільського в м. ІНФОРМАЦІЯ_5 від 25.12.2024 №4А-2514 про закриття щодо стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з нього штрафу. Виконавець отримавши постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.12.2024 №4А-2514, не перевірив її на предмет відповідності виконавчого документа та протиправно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.
Суд враховує надані позивачем до позову скріншоти запиту від 04.10.2025 №R106938 з мобільного застосунку «Армія +» та зазначає, що за останніми вбачається постанова ІНФОРМАЦІЯ_2 про закриття справи щодо стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з нього штрафу, оскільки наявна по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні поданому факту. Наявна постанова від 25.12.2024 №4А-2514.
Тобто, ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову про закриття справи оскільки наявна така по тому самому факту відповідна постанова компетентного органу (посадової особи).
Як вбачається, за заявою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.05.2025 щодо примусового виконання постанови від 25.12.2024 №4А-2514, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 постановою від 04.11.2025 згідно виконавчого документа постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2024 №4А-2514, яка набрала чинності 15.12.2024.
Враховуючи встановлене, суд вважає, що доводи позивача не свідчать про протиправність дій та оскаржуваної постанови державного виконавця.
Суд звертає увагу, що Законом № 1404-VIII не передбачено обов`язок державного виконавця вчиняти будь-які дії, щодо перевірки виконавчого документу на предмет правомірності пред`явлення такого до виконання, наявності обставин які б перешкоджали такому пред`явленню. Виконавчий документ підлягає перевірці виконавцем на відповідність вимогам до такого документа визначені частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VIII, серед яких перевіряється резолютивна частина щодо вчинення заходів за виконавчим документом (стягнення чи дії, заборона вчинення дій), набрання виконавчим документом законної сили. Та, підстави для повернення виконавчого документа визначені частиною 4 статті 4 вказаного Закону № 1404-VIII.
У даній справі не встановлено невідповідність виконавчого документа вимогам встановлених статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження». 
Виконавцем отримано постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2024 №4А-2514 про стягнення штрафу у подвійному розмірі, яка набрала чинності 15.12.2024.
Позивач станом на час розгляду справи не надав суду доказів скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2024 №4А-2514 в судовому порядку.
Відповідних доказів щодо скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2024 №4А-2514 компетентним органом чи в судовому порядку, не надано державному виконавцю, як і не надано суду. 
За статтею 39 Закону № 1404-VIII передбачено підстави для закінчення виконавчого провадження, серед вказаних, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.
Враховуючи норми законодавства, вбачається врегульований порядок вчинення дій та прийняття рішень державним виконавцем, якщо після відкриття виконавчого провадження буде встановлено факт скасування судом рішення на підставі якого було видано виконавчий документ.
У висновку суду, станом на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, констатувавши відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону № 1404-VIII, державний виконавець не мав правових підстав для повернення зазначеної постанови у справі про адміністративне правопорушення без прийняття її до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 та вчиняти відповідні виконавчі дії.
Судом для вирішення спору враховано висновки Верховного Суду у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 815/6844/17 відповідно до яких органи ДВС і приватні виконавці у силу Закону України «Про виконавче провадження» не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку, перевірки правильності заповнення найменувань сторін виконавчого провадження тощо. Отримавши виконавчий документ, державний виконавець обтяжений обов`язком винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня.
Відтак, судом не встановлено протиправності дій та постанови державного виконавця від 04.11.2025 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 та стягнення штрафу у подвійному розмірі, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Покликання позивача на судову практику суд не враховує, оскільки остання не релевантна даній справі.
Інших доводів на обґрунтування своїх позовних вимог, що стосуються неправомірності дій відповідача при прийняті оскаржуваних постанов, та стягнених коштів за виконавчим провадженням позивачем не наведено.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).
Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах та системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу витрат у справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І. І.