КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/48604/20-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7605/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода», ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська правда», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, -
в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року в справі № 361/3910/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено та, зокрема, судом визнано інформацію Народного депутата України ОСОБА_5 , оприлюднену в ході пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року наступного змісту: «…В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа, яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетесь від чого - у зв`язку з тим що потерпілих немає…», недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
При цьому, в процесі розгляду вищезазначеної справи позивачу стало відомо, що спірна інформація була поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «Радіо Свобода» (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_13), автором вищезазначеної статті зазначений журналіст ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб сайті «Українська правда» (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5), автором вищезазначеної статті зазначено журналіст ОСОБА_7 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті «Українська правда» (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_14), автором вищезазначеної статті зазначений політичний оглядач ОСОБА_8 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті Інтернет-видання Київ ЗМІ (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_4 ), автор статті невідомий.
Розповсюджена відповідачами інформація є неправдивою. Водночас, така інформація негативно вплинула на репутацію ОСОБА_1 , як судді, громадянина та науковця. Інформація, подана у формі фактичних тверджень, не відповідає дійсності та ніколи не мала місця.
Таким чином, відповідачі обвинувативши позивача публічно та безпідставно у скоєнні злочину перед великою кількістю громадян України, що ознайомилися та продовжують знайомитися з цією інформацією, принизили честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Недостовірність поширеної щодо позивача інформації, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, призвело до завдання моральної шкоди, яка виразилася в порушенні природного способу життя та погіршення психологічного стану.
Враховуючи викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив:
визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію поширену: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
зобов`язати ПП «Українська правда» не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 в такий самий спосіб, в який ця інформація була поширена;
визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що опублікована Незалежною некомерційною медіа-організацією «Радіо Свобода» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
зобов`язати Незалежну некомерційну медіа-організацію «Радіо Свобода» не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що опублікована Незалежною некомерційною медіа-організацією «Радіо Свобода» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 , в такий самий спосіб, в який ця інформація була поширена;
визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
зобов`язати ПП «Українська правда» не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 в такий самий спосіб, в який ця інформація була поширена;
визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, що опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 Інтернет-виданням Київ ЗМІ в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
-зобов`язати Інтернет видання Київ ЗМІ не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 , що опублікована Інтернет-видання Київ ЗМІ в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 , в такий спосіб, в який ця інформація була поширена;
стягнути з Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода», Інтернет видання Київ ЗМІ, ОСОБА_2 , ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн;
стягнути з ПП «Українська правда» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн;
зобов`язати ПП «Українська правда», Незалежну некомерційну організацію «Радіо Свобода», Інтернет-видання ЗМІ вилучити опубліковану недостовірну інформацію одразу після її спростування в указаних посиланнях мережі Інтернет:
ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
вирішити питання про судові витрати (т. 1 а.с. 1-6, 167-169, 207-208, 234-238).
08 лютого 2021 року від представника Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода» - Крат В.Ф. до суду надійшов відзив на позов, у якому сторона відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечила. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що позивачем пропущено спеціальну позовну давність до вимог про захист честі, гідності і ділової репутації (т. 1 а.с. 109-114).
25 лютого 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Кравця Р.Ю. до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якій вказував на те, що 05 серпня 2020 року представником позивача на електронну адресу Радіо Свобода було направлено вимогу про спростування недостовірної інформації, що свідчить про переривання строків позовної давності (т. 1 а.с. 134-134а).
15 березня 2021 року від представника Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода» - Крат В.Ф. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вказувала на те, що строк позовної давності сплив 03 грудня 2012 року, і тому не міг перериватись після його спливу (т. 1 а.с. 140-141).
24 березня 2021 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування доводів своїх заперечень зазначив про те, що враховуючи, що позивачу було відомо про розповсюдження спірних відомостей в мережі Інтернет ще під час розгляду справи № 361/3910/19, а позовну заяву подано після спливу спеціального строку позовної давності, відповідач заявляє про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Відповідачем було розповсюджено факт повідомлення народним депутатом ОСОБА_13 інформації щодо позивача, цей факт мав місце. Зазначав, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження завданої йому моральної шкоди. Позивач не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди, не надає фактів моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру (т. 1 а.с. 157-159).
31 березня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Кравця Р.Ю. надійшла відповідь на відзив відповідача-5 ОСОБА_4 , у якій сторона позивача вказувала на те, що суд повинен відхилити аргументи відповідача, висловлені ним у відзиві на позов стосовно наслідків спливу позовної давності, оскільки строк позовної давності у цій справі був дотриманий позивачем та не пропущений. Доказом недостовірності фактичних обставин, про які йшлося в оскаржуваній публікації відповідача, стала постанова Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року. З моменту, коли позивач остаточно дізнався про недостовірний характер інформації (а саме з 01 липня 2020 року), що стала першоджерелом для публікації ОСОБА_4 , а також про те, що ця інформація має характер фактичних даних, а не оціночних суджень, тобто може бути предметом судового розгляду, спеціальний однорічний строк позовної давності звернення до суду з цим позовом, не сплив. У цій справі було порушено принцип презумпції невинуватості позивача не тільки автором першоджерела, але й відповідачем. Підставою для пред`явлення вимоги про відшкодування моральної шкоди до співвідповідача стала не критична оцінка певних фактів і недоліків, думки або судження, як про це вказує у своєму відзиві, а публікація інформації про факти, які є недостовірною інформацією, що встановлено судовими рішеннями (т. 1 а.с. 196-199).
28 серпня 2021 року та 06 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р.Ю. подав до суду відповідь на відзив відповідача-3 - ПП «Українська правда», у якому сторона позивача вказує на те, що суд повинен відхилити аргументи відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі не можуть бути задоволені, оскільки ґрунтуються на неналежному вивченні матеріалів справи, а також на неправильному застосуванні норм цивільного права. Відповідач-3, як власник веб-сайту, на якому була опублікована спірна стаття, несе відповідальність за те, що публікується. Розповсюдження щодо позивача недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, призвело до завдання йому значної моральної шкоди, яка виразилася в порушенні звичайного способу життя та погіршенні психологічного стану позивача (т. 2 а.с. 191-201, 207-212).
27 березня 2023 року від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшли письмові пояснення по справі, у яких відповідач-5 просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що оскільки він оприлюднив 05 липня 2016 року в ПП «Українська правда» статтю під назвою «А судді хто? І чому ми повинні їх підтримувати?» після виступу ОСОБА_14 та посилаючись виключно на оприлюднену ним інформацію, в сесійній залі, яка на даний час визнана недостовірною, він на виконання Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року у справі № 61/3910/19, яке набрало законної сили, вилучив цю інформацію. У відповіді Донецької окружної прокуратури від 16 вересня 2021 року № 31/2-5151-21, на його звернення, повідомлялося, що всі архівні справи, у тому числі кримінальні та наглядові провадження, а також документи, що перебували в приміщенні прокуратури області до травня 2014 року залишилися в адміністративних будівлях на тимчасово не контрольованій Україною території м. Донецька, у зв`язку із чим доступ до вказаних матеріалів на даний час відсутній. З урахуванням наведеного, встановити на теперішній час наявність в архіві обласної прокуратури відповідної кримінальної справи не виявляється можливим. Позивач не звертався з подібними позовами до журналістів до 2014 року, була реальна можливість довести або спростувати спірну інформацію належними та допустимими доказами (т. 4 а.с. 2-6, 10-13).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до Інтернет-видання Київ ЗМІ про визнання інформації недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, та відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду (т. 4 а.с. 46-50).
20 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р.Ю. подав до суду додаткові пояснення по справі, у яких просив відхилити додаткові пояснення ОСОБА_4 , посилаючись на те, що видалення спірної публікації відповідачем-5 не вичерпує спору у цій справі, оскільки підлягає вирішенню питання стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди, заподіяної честі, гідності та діловій репутації позивача (т. 4 а.с. 53-57).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода», ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська правда», ОСОБА_15 , ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію - залишено без задоволення (т. 5 а.с. 114-125).
Не погодившись з рішенням районного суду, 27 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 5 а.с. 127-135).
На обґрунтування скарги зазначав, що предметом спору у даній справі - є визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію Позивача, інформації, розміщеною Відповідачами у засобах масової інформації.
При цьому, визначаючись із способами захисту, Позивач вирішив, що відновити порушене особисте немайнове правоостанній зможе наступними способами: зобов`язання відповідачів спростувати недостовірну інформацію, поширену ними;зобов`язання відповідачів вилучити опубліковану ними недостовірну інформацію; стягнення з відповідачів компенсації моральної шкоди.
Встановивши факт поширення недостовірної інформації, суд, в межах заявлених позовних вимог, наділений повноваженнями застосувати як усі передбачені законом способи захисту, так і один із них.
Поряд з цим, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд відмовив у задоволенні кожної із заявлених Позивачем позовних вимог виключно з підстав пропуску строку звернення до суду.
Водночас, вважав, що наведений висновок суду ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієїсторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку проте, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Положеннями ст. 258 ЦК України врегульовано питання спеціальної позовної давності. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України для спростування недостовірноїінформації, поміщеної у засобах масової інформації встановлюється строк позовної давності в один рік. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості.
Таким чином, з системного аналізу наведених положень вбачається, що вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України.
З огляду на наведені норми матеріального права та усталену правозастосовчу практику, суд, за наявності заяви сторони про сплив позовної давності, мав правові підстави застосувати спеціальну позовну давність тривалістю один рік виключно до вимоги про спростування недостовірної інформації,поміщеної у засобах масової інформації, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України, і за умови встановлення факту її спливу - відмовити у задоволенні саме цієї вимоги.
Водночас застосування позовної давності до інших заявлених вимог у межах позову було неправомірним, оскільки вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації як такі, що випливають із порушення особистих немайнових прав, не підпадають під дію позовної давності згідно з п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, за відсутності прямої законодавчої вказівки на інше.
Під час прийняття оскаржуваного рішення судом неправильно застосовано положення ст. 207, 256, 257, 258, 261, 267, 275, 278, 280 ЦК України, оскільки не врахував наступного: законодавством України прямо передбачено ефективниймеханізм судового захисту порушеного особистого немайнового права, який включає: право на спростування недостовірної інформації; право вимагати її вилучення або припинення подальшого поширення; право на відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, що перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з фактом порушення відповідного особистого немайнового права; перелічені способи захисту не є взаємовиключними, та можуть застосовуватися як одночасно, так і окремо, в залежності від змісту порушеного права, способу його порушення та наслідків, яких воно зазнало, для повного та реального відновлення порушеного немайнового блага та забезпечення конституційно гарантованого права особи на ефективний судовий захист; для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог; суд був зобов`язаний здійснити диференційований підхід до оцінки заяви про сплив позовної давності окремо щодо вимоги про спростування недостовірної інформації, до якої могла бути застосована спеціальна однорічна позовна давність та щодо інших вимог немайнового характеру, до яких позовна давність не застосовується, а саме: вилучення поширеної інформації та відшкодування компенсації моральної шкоди.
Суд фактично позбавив позивача конституційно гарантованого права на ефективний судовийзахист, оскільки, встановивши факт поширення недостовірної інформації, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, не застосував жодного з передбачених законом способів захисту, обмежившись формальним посиланням на сплив позовної давності.
Такий підхід призвів до ситуації, за якої порушення особистих немайнових прав позивача визнано судом, але залишено без будь-яких правових наслідків, що суперечить як положенням Конституції України, так і імперативним нормам цивільного законодавства щодо обов`язку суду забезпечити реальне відновлення порушеного права (т. 5 а.с. 127-135).
24 лютого 2026 року до суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив скасувати оскаржуване рішення виключно у мотивувальній частині та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог (т. 5 а.с. 186-199).
02 березня 2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода» (представництво «РФІ/РЛ Інк») - адвоката Крат В.Ф., в якому представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 5 а.с. 208-211).

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - адвокат Талько А.М., адвокат Кравець Р.Ю. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_4 , його представник - адвокат Зосименко Г.Р., представник Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода» - адвокат Крат В.Ф. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Талько А.М. під розписку. Відповідачі Незалежна некомерційна медіа-організація «Радіо Свобода» (представництво «РФІ/РЛ Інк»), ПП «Українська правда» про розгляд справи апеляційним судом були сповіщені, кожен окремо, повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 повернулось без вручення, а повідомлення відповідача ОСОБА_15 повернулось з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не надходили. При цьому, ОСОБА_2 обізнаний з розглядом справи судом про що свідчить його письмова розписка про отримання копії позовної заяви з додатками та ухвали суду про відкриття провадження (т. 2 а.с. 20 т. 5 а.с. 178-184, 225-228, 238-246).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), ЄСПЛ зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (див., наприклад, «Стрижак проти України», № 72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, № 23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 4 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.
ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (див., наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), № 39197/98, вересня 2001 року).
Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (див. Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], № 64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], № 73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 липня 2016 року на пленарному засіданні Верховної Ради України, на якому були присутніми 335 депутатів, під час свого виступу Народний депутат України, ОСОБА_5 висловив таке: «От сьогодні ми даємо згоду, ми голосуємо про звільнення за станом здоров`я такого судді ОСОБА_1 Київського апеляційного адміністративного суду. Я розповім коротко історію, і ви жахнетеся від історії цього судді. Він був суддею Київського району міста Донецька. В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі вбив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа, яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетеся від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає. Адже діти загиблі, їхні батьки померли і нікого немає. Ви думаєте його звільнили? Ні, його перевели до Києва, і він тут декілька років займав посаду судді у Київському апеляційному адміністративному суді. Я закликаю всіх голосувати, звичайно, за звільнення цих суддів. Але багатьох з них, особливо тих, хто там ховається за зняттям згідно стану здоров`я…».
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року у справі № 361/3910/19, залишеним без змін Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 23 липня 2024 року, позов задоволено. Визнано інформацію народного депутата України ОСОБА_5 , оприлюднену в ході пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року наступного змісту: «В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі збив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетеся від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає.» недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_2 було поширено інформацію, яка опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» ( ІНФОРМАЦІЯ_9 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5  у публікації під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_10 » автора ОСОБА_12 , а саме: «… Суддю ОСОБА_27 звинувачували у тому, що він у 2004 році начебто спричинив ДТП, внаслідок якої загинуло двоє дітей. Слідство тривало довго, проте матеріали кримінальної справи так і не були передані до суду. Скаржитись відносно порушень при проведенні досудового слідства було нікому - мати дітей-жертв наїзду померла від горя, а батька знайшли повішеним…».
ІНФОРМАЦІЯ_1 поширено інформацію, що опублікована Незалежною некомерційною медіа-організацією «Радіо Свобода» в мережі Інтернет на веб-сайті «Радіо Свобода» (ІНФОРМАЦІЯ_15) за посиланнямІНФОРМАЦІЯ_6 у публікації під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_11 » автора ОСОБА_16 , а саме: «… претендентом на посаду судді Вищого адміністративного суду України став ОСОБА_17 . У 2004 році, під час роботи суддею Київського райсуду Донецька, ця людина, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зробила в Донецьку ДТП, в результаті якого загинуло двоє дітей. Принаймні, так стверджували правозахисники у своїх зверненнях у різні інстанції. Суддя довгий час знаходився під слідством, проте матеріали кримінальної справи так і не були передані до суду. А скаржитись відносно порушень при проведенні досудового слідства було вже нікому, оскільки мати дітей померла від горя, а батька знайшли повішеним…».
ІНФОРМАЦІЯ_3 поширено інформацію, що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» (ІНФОРМАЦІЯ_16) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 у публікації під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_18» автора ОСОБА_18 , а саме: «… А серед тих, кого відправили на пенсію у зв`язку із заявою про стан здоров`я - дехто ОСОБА_1 . Колишній суддя Донецького райсуду (Київський район Донецька). ОСОБА_19 з парламентської трибуни повідомив історію цього судді, яка, швидше, нагадує справжній фільм жахів. В стані алкогольного сп`яніння цей «страж закону» здійснив ДТП, в результаті чого загинуло двоє дітей: десяти й дванадцяти років. Невдовзі батько цих дітей помер від серцевого нападу, а їхня мати покінчила життя самогубством. Порушену по факту скоєння ДТП кримінальну справу тоді закрили у зв`язку з «відсутністю постраждалих…».
У судовому засіданні 05 лютого 2024 року свідок ОСОБА_20 пояснив, проживав у Донецьку, є головою ГО «Правовий захист». Знає, що відносно позивача було порушено та закрито кримінальну справу, яка стосувалася ДТП, подробиць не знає.
У судовому засіданні 17 липня 2024 року та 16 квітня 2025 року свідок ОСОБА_21 пояснив, що йому відомо про ДТП за участі позивача ще з 2008 року, на той момент ОСОБА_21 працював редактором у газеті Донецькій. Про цю подію розказав ОСОБА_22 . Відомо, що двоє малолітніх хлопчиків внаслідок ДТП померли, а десь протягом 3 місяців померла мати цих дітей і був знайдений повішеним батько дітей. Тоді не було кому довести справу до кінця, тому її було і закрито.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом зазначеної статті метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 Цивільного кодексу України).
Статтею 277 Цивільного кодексу України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.
При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1).
Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216).
У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин.
Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати.
Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.
Зазначені висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 188/1367/15-ц (провадження № 61-6766св18)
Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року у справі № 361/3910/19, залишеним без змін Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 23 липня 2024 року, позов задоволено. Визнано інформацію народного депутата України ОСОБА_5 , оприлюднену в ході пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року наступного змісту: «В стані алкогольного сп`яніння на автомобілі збив двох дітей 10 і 12 років. Мати цих дітей наклала на себе руки - повісилась. Батько вмер від серцевого нападу. Кримінальна справа яка була порушена по ньому, була закрита, і ви тут жахнетеся від чого - у зв`язку з тим, що потерпілих немає.» недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
Відповідачі у цій справі відтворили спірну інформацію, яка визнана судовими рішеннями такою, що не відповідає дійсності.
Відповідачами сам факт поширення вказаної інформації не заперечується.
Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Пунктом 2 частини 2 статті 258 ЦК передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості.
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 129).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. При цьому, статтею 258 встановлено таке виключення, зокрема позовна давність в один рік застосовується, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної в засобах масової інформації.
Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, що для правовідносин застосовуються загальні положення про початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Сплив без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови в позові.
Відповідачі у справі заявили про пропуск позивачем строку позовної давності.
Однак, суд першої інстанції не звернув уваги, що інформація від 05 липня 2016 року, що опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» (ІНФОРМАЦІЯ_16) за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_17 у публікації під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_18» автора ОСОБА_18 , а саме: «… А серед тих, кого відправили на пенсію у зв`язку із заявою про стан здоров`я - дехто ОСОБА_1 . Колишній суддя Донецького райсуду (Київський район Донецька). Депутат ОСОБА_26 з парламентської трибуни повідомив історію цього судді, яка, швидше, нагадує справжній фільм жахів. В стані алкогольного сп`яніння цей «страж закону» здійснив ДТП, в результаті чого загинуло двоє дітей: десяти й дванадцяти років. Невдовзі батько цих дітей помер від серцевого нападу, а їхня мати покінчила життя самогубством. Порушену по факту скоєння ДТП кримінальну справу тоді закрили у зв`язку з «відсутністю постраждалих…», містить посилання на першоджерело - депутата ОСОБА_23 , а відтак, відповідачі ПП «Українська правда» та автор ОСОБА_24 не може бути притягнутий до відповідальності, оскільки містить посилання та є відтворенням виступу Народного депутата України ОСОБА_25 на пленарному засіданні Верховної Ради України.
Щодо поширення 07 липня 2015 року оспорюваної позивачем інформації, яка опублікована ПП «Українська правда» в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Українська правда» ( ІНФОРМАЦІЯ_9 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5  у публікації під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_10 » автора ОСОБА_12 , а саме: «… Суддю ОСОБА_27 звинувачували у тому, що він у 2004 році начебто спричинив ДТП, внаслідок якої загинуло двоє дітей. Слідство тривало довго, проте матеріали кримінальної справи так і не були передані до суду. Скаржитись відносно порушень при проведенні досудового слідства було нікому - мати дітей-жертв наїзду померла від горя, а батька знайшли повішеним…», тобто в наданій відповідачем публікації не стверджуються факти вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, а зазначається «звинувачували у тому, що він … начебто спричинив …». Таким чином, розповсюджена інформація не містила ствердження конкретних фактів вчинення відповідачем протиправних дій.
Відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові від29.11.2023 року у справі № 761/6087/22 (провадження № 61-14085св23) «Хоч позивач і не є діючим суддею на момент оприлюднення спірної публікації, але відповідно до заявленого ним власного статусу, який підтвердили і суди попередніх інстанцій у цій справі, у сфері діяльності українських фахівців права його особистість становить очевидний суспільний інтерес через її вплив та значимість для української правової спільноти. Тому позивач є публічною особою, рівень суспільної значимості якої є вищим за середньостатистичного громадянина України, що сам позивач не заперечує відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення апеляційного суду. Спірна публікація була оприлюднена відповідачем в контексті участі позивача у конкурсі на посаду члена Вищої ради правосуддя - найвищого конституційного органу державної влади та суддівського врядування, що ще більше обґрунтовує підвищений рівень суспільної значимості позивача та, як наслідок, рівень суспільної стурбованості, яку може викликати його особа» (п. 108 вказаної Постанови).
Судом встановлено і сторони цього не заперечували, що після набрання законної сили рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року у справі № 361/3910/19, яким визнано оспорювану позивачем інформацію народного депутата України ОСОБА_5 , оприлюднену останнім в ході пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , відповідачами самостійно видалені вказані публікації із сайтів: ІНФОРМАЦІЯ_6; ІНФОРМАЦІЯ_7.
Крім того, у пунктах 101, 124, 125 постанови Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 761/6087/22 зазначені правові висновки, зокрема: «Верховний Суд звертає увагу, на інший свій правовий висновок, зроблений у зазначеній своїй постанові у справі № 640/1905/19, який зводиться до того, що застосування такого способу захисту порушеного права як видалення інформації, розміщеної на інтернет-сайті у мережі Інтернет, не тільки не переслідує основну мету спростування - повідомлення про недостовірність поширеної інформації, але й суперечить конституційному праву на свободу своїх поглядів та переконань. Оскільки цей правовий висновок не обумовлений виключно наявністю статусу інформаційного агентства або засобу масової інформації у особи, яка розповсюдила інформацію (здійснила певну публікацію у мережі Інтернет), то він може бути застосований mutatis mutandis до справи, що розглядається».
Тобто такий спосіб захисту, є необґрунтованим, коли достатніми є засоби захисту, передбачені статтею 277 ЦК України, які фактично вже реалізовані у спірній публікації самим відповідачем.
Відтак, відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання вилучити опубліковану недостовірну інформацію одразу після її спростування.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кравця Р.Ю. про залишення позову без розгляду в частині вимог до Інтернет-видання Київ ЗМІ про визнання інформації недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію та відшкодування моральної шкоди (т. 4 а.с. 46-50). 
Позов ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною є вимогою про спростування недостовірної інформації, розміщеної у засобах масової інформації до якої застосовується позовна давність в один рік.
Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки інформація поширювалась відповідачами в засобах масової інформації 03 травня 2012 року на веб-сайті Незалежної некомерційної медіа-організації «Радіо Свобода», а позивач звернувся з позовом до суду лише у листопаді 2020 року, тобто більше ніж через один рік з моменту поширення інформації, яку останній просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію. Разом з тим, позивач 05 серпня 2020 та 03 листопада 2020 року звертався до відповідачів з пропозицією досудового врегулювання спору щодо опублікованих відомостей, які принизили честь та гідність, завдали істотної шкоди його діловій репутації та спричинили моральну шкоду. Суд першої інстанції вірно відхилив причини для поновлення позовної давності, а саме, що йому стало відомо про публікації відносно нього недостовірної інформації відповідачами лише після ознайомлення із письмовими запереченнями представника відповідача у справі № 361/3910/19, які були подані до суду 26 вересня 2019 року. При цьому, позивачем не надано суду доказів, які б слугували підтвердженням наявності поважних причин пропуску встановленого однорічного строку позовної давності.
Відповідно до наданих представником відповідача - адвокатом Крат В.Ф. до суду доказів, довідки про взяття на облік платника податків від 03.12.2018 року № 1826501400022, свідоцтва про реєстрацію від 02 вересня 1999 року № ПІ-2436, ордерів надання правничої допомоги серії АА № 1074691 від 20 січня 2021 року та серії АІ № 1761278 від 02 грудня 2024 року щодо представництва інтересів «Радіо Вільна Європа/Радіо Свобода (РВЄ/РС)», адвокат Крат В.Ф. з 22 січня 2021 року здійснює у цій справі представництво відповідача «Радіо Свобода» (зареєстроване в Україні представництво «РФІ/РЛ,ІНК», Email: radiosvoboda@rferl.org, ідентифікаційний код юридичної особи (код ЄДРПОУ) - 21699381 із зазначенням місця знаходження юридичної особи - Україна, 03150, місто Київ, вул. Антоновича, буд. 46/46-А, має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС) (т. 1 а.с. 104-106 т. 5 а.с. 154-160).
Вказане свідчить про те, що процесуальні дії у цивільній справі, яка переглядається, здійснювались адвокатом Крат В.Ф. протягом січня 2021 року - квітня 2026 року на підставі належно оформлених ордерів із зазначенням про здійснення таких від імені Корпорації «РФІ/РЛ ІНК» (Радіо Свобода) (адреса 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 46/46А код ЄДРПОУ - 21699381) (т. 1 а.с. 104-106, 109-114).
З цих підстав колегія суддів відхилила доводи представника відповідача - адвоката Крат В.Ф. про необхідність закриття провадження у цій справі в частині позовних вимог (т. 5 а.с. 247-247а). 
З приводу стягнення моральної шкоди з відповідачів, такі вимоги позивача є безпідставним, оскільки є похідними вимогами про захист порушеного права на честь, гідність та ділову репутацію, порушення якого, враховуючи вище зазначене, не відбулось. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цієї похідної позовної вимоги.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про зміну оскаржуваного рішення шляхом викладення його резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 квітня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов