ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2267/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії: головуючий суддя Міліціанов Р.В., судді Зварич О.В., Ржепецький В.О., при секретарі Залуцькому Д.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні вт режимі відеоконференції апеляційну скаргу Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району) на Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі 
за позовом Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Івано-Франківськ,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоінвестсервіс», с. Зубра Львівської області,
про стягнення заборгованості у розмірі 532 816,71 грн

за участю представників:
позивача, апелянта: Микитюк А.І.,
відповідача: Закалюжна І.В.

ВСТАНОВИВ:
18.02.2026 до Західного апеляційного господарського суду через канцелярію суду, надійшла апеляційна скарга Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району) на Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2267/25, яким позов задоволено частково.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 (головуючий суддя Міліціанов Р.В., судді Зварич О.В., Ржепецький В.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району), судове засідання призначено на 25.03.2026.
05.03.2026 надійшов відзив (вх.№01-04/1966/26) на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні 25.03.2026 оголошувалася перерва до 22.04.2026.
У судове засідання 22.04.2026 прибули представники сторін, які підтримали процесуальні позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Апеляційну скаргу розглянуто в межах процесуальних строків, визначених ст. 273 ГПК України.

1. Короткий зміст позовних вимог.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору №8/01 від 02.01.2025 про відшкодування витрат на оплату послуг з постачання і розподілу електроенергії в частині вчасної оплати спожитої електроенергії на суму 496452,90 грн. Крім того, позивачем нараховано відповідачу 60206,64 грн пені, 5832,20 грн 3% річних та 21226,98 грн інфляційних втрат.

2. Короткий зміст оскаржуваного процесуального рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2267/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоінвестсервіс» на користь Івано-Франківської квартирно- експлуатаційної частини (району) (133 316,52 грн заборгованості, 2 957,93 грн 3% річних, 13 633,27 грн інфляційних втрат, судовий збір в розмірі 1798,89 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що строк оплати суми 312 234,37 грн по Акту за лютий 2025 ще не настав, оскільки останній не був отриманий відповідачем. Доказів протилежного позивачем не надано. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази споживання відповідачем електроенергії в лютому 2025 саме на заявлену позивачем суму, яка розраховувалась не за фактично спожиту електроенергію в лютому 2025, а як середньоарифметичне за три попередні місяці, що не передбачено умовами договору. Суд стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 133 316,52 грн за спожиту електроенергію по Акту надання послуг за квітень 2025 року, а в стягненні заборгованості в сумі 312 234,37 грн по Акту надання послуг за лютий 2025 року відмовив. 
У зв`язку з відсутністю укладеного між сторонами письмового правочину про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню за невиконання зобов`язання у правовідносинах, що склалися між сторонами, суд відмовив у задоволені вимоги про стягнення пені в сумі 60 206,64 грн.
Судом перевірено розрахунок нарахованих позивачем сум 3% річних, інфляційних та встановлено, що до стягнення підлягає 2 957,93 грн 3% річних та 13 633,27 грн інфляційних втрат. У стягненні штрафних санкцій суд першої інстанції відмовив за їх безпідставністю.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина (району) звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій Рішення Господарського суду Львівської області 22.01.2026 у cправі № 914/2267/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог вважає незаконним, оскільки воно винесене з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права, а тому підлягає скасуванню. Апелянт просить: Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у cправі № 914/2267/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог – скасувати. Прийняти у нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛОІНВЕСТСЕРВІС» борг у загальній сумі 532 816,71грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що: відповідачу надано наручно Акт надання послуг на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025, однак відповідач не повернув підписаний акт позивачу. Відповідачу надано наручно Рахунок на оплату №58 від 11.04. 2025р. на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025 р. Будь-яких претензій щодо Акту надання послуг на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025 та Рахунку на оплату №58 від 11.04. 2025 на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025 від відповідача не надходило. Таким чином, слід вважати узгодженим Акт надання послуг на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025.
Івано-Франківською КЕЧ району не заперечується той факт, що у періоді лютий 2025 лічильник №13297559 електричної енергії був в неробочому стані, про що було повідомлено Позивача листом від 31.01.2025 року №94/01-25. Рахунок на оплату №58 від 11.04. 2025р. на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025р. та Акт надання послуг на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025р. виставлено на підставі звіту про показники засобів обліку Івано-Франківської КЕЧ району за лютий 2025р. від 11.04.2025р. та розрахунку споживання електричної енергії на котельні №1 ТОВ «Теплоінвестсервіс» у Делятинському гарнізоні у лютому 2025року у зв`язку із виходом з ладу електролічильника Nik №13297559. Судом першої інстанції не враховано той факт, що Івано-Франківською КЕЧ району повність оплачено вартість електричної енергії, яку відповідач спожив (докази наявні в матеріалах справи).
Апелянт стверджує, що послуги з електропостачання реально надавались, а суд першої інстанції не обґрунтував, чому не прийняв до уваги сукупність доводів та доказів Позивача, а прийняв доводи Відповідача про те, що Акт надання послуг на суму 312234,37 грн. за спожиту електроенергію за лютий 2025 р. не надавався.

4. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплоінвестсервіс» подало відзив (вх.№01-04/1966/26) на апеляційну скаргу, у якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, таким, що не підлягає скасуванню.
Заяви про приєднання до апеляційної скарги не надходили (ст. 265 ГПК України).

5. Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України).

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставин, а також обставин, встановлені судом апеляційної інстанції.
04.09.2023 між Івано-Франківською квартирно-експлуатаційною частиною (району) (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теплоінвестсервіс» (Орендар) було укладено договір №81-2023 оренди нерухомого військового майна (далі договір оренди).
У рамках Договору оренди №81-2023 від 04.09.2023 між Івано-Франківською КЕЧ району та ТОВ «Теплоінвестсервіс» укладено Договір №8/01 від 02.01.2025 про відшкодування витрат на оплату послуг з постачання і розподілу електричної енергії, згідно якого ТОВ «Теплоінвестсервіс» відшкодовує Івано-Франківській КЕЧ району вартість спожитої електроенергії. 
За цим договором балансоутримувач (позивач) забезпечує надання орендарю (відповідачу) послуг з постачання/розподілу електричної енергії в переданому майні, а орендар зобов`язується відшкодувати витрати за спожиті ним послуги з постачання/розподілу електричної енергії, які поніс балансоутримувач.
Відповідно до п. 2.2. договору відшкодування електроенергії, вартість послуг визначається сторонами по факту її надання за результатами календарного місяця та фіксується в акті наданих послуг.
Згідно з п. 2.3. договору відшкодування електроенергії, даний акт підписується сторонами до 10-го числа місяця, наступного за звітним.
Листом від 31.01.2025 відповідач повідомив позивача про вихід з ладу лічильника обліку електричної енергії (т. 1 а.с.142). 
На виконання договору відшкодування електроенергії позивачем складено відповідачу: 
- Акт надання послуг №27 від 20.02.2025 на суму 270 644,76 грн за спожиту електроенергію за січень 2025 року (підписаний та скріплений печаткою позивача та відповідача); 
- Акт надання послуг на суму 312 234,37 грн за спожиту електроенергію за лютий 2025 року (не підписаний зі сторони відповідача). 
- Акт надання послуг №45 від 11.04.2025 р. на суму 225808,14 грн за спожиту електроенергію за березень 2025 року (підписаний та скріплений печаткою позивача та відповідача); 
- Акт надання послуг №60 від 13.05.2025 р. на суму 133316,52 грн. за спожиту електроенергію за квітень 2025 року (підписаний та скріплений печаткою позивача та відповідача).
Позивач стверджує, що відповідачу надано наручно Рахунок на оплату №58 від 11.04.2025 на суму 312 234,37 грн за спожиту електроенергію за лютий 2025 року. 
Як стверджує позивач, Івано-Франківською КЕЧ району надано послуги по Договору №8/01 від 02.01.2025 станом на 01.05.2025 на загальну суму 942 003,79 грн. 
22.05.2025 Відповідачем частково сплачено заборгованість за надані послуги згідно Акту надання послуг №27 від 20.02.2025 та Акту надання послуг №44 за спожиту електроенергію за березень 2025 року за спожиту електроенергію в розмірі 496 452,90 грн. 

7. Визначені судом апеляційної інстанції відповідно до встановлених обставин правовідносини; доводи та мотиви суду апеляційної інстанції, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Предметом спірних правовідносин є перевірка судом апеляційної інстанції застосування судом першої інстанції норм матеріального права, якими врегульовано питання стягнення основного боргу та штрафних санкцій у межах договору про відшкодування витрат на оплату послуг з постачання /розподілу електричної енергії.
Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає наступне.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Спір між учасниками процесу виник з приводу неналежного виконання відповідачем договірного обов`язку з повної та вчасної оплати спожитої електроенергії на підставі укладеного договору №8/01 від 02.01.2025 про відшкодування витрат на оплату послуг з постачання і розподілу електричної енергії.
Відповідно до п. 2.6 Договору, оплата за електричну енергію перераховується стороною 2 на розрахунковий рахунок Сторони 1 щомісячно не пізніше 10 днів з дня отримання Акту на відшкодування вартості використаної електричної енергії. 
Згідно з п. 4.1. договору відшкодування електроенергії, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України.
Позивачем в суму позовних вимог включено вартість електричної енергії за лютий та здійснено посилання на Акт надання послуг на суму 312 234,37 грн за лютий та зазначено, що даний акт та рахунок надано наручно Відповідачу. 
Докази отримання відповідачем Акту за лютий та рахунка на оплату в матеріалах справи відсутні.
Оглянуті судом апеляційної інстанції претензії про сплату заборгованості не містять доказів направлення Акту за лютий 2025 року у додатках, відповідний акт також не містить відміток про його отримання уповноваженою особою відповідача шляхом поставлення підпису або печатки.
Сторонами також не заперечується, що існує не врегульоване питання стосовно обсягну фактично спожитої електроенергії у лютому місяці, з огляду на вихід з ладу електролічильника, тобто сума грошового зобов`язання відповідача є неузгодженою.
В силу положень ст. 73-75 ГПК України, саме на позивача покладено обов`язок доведення підстав поданого позову.
Положення укладеного сторонами договору визначають єдину підставу для оплати – отримання Акту Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоінвестсервіс», інших форм виникнення зобов`язання з оплати, умови договору не містять, зокрема на основі фактичного розрахунку споживання однієї сторони.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. 
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; п. 9.58 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
У Постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Суд відхиляє посилання апелянта на можливість доведення обставин отримання Акту за лютий 2025 року на основі вірогідних доказів, оскільки даний принцип передбачає можливість суду надати оцінку опосередкованим доказам, які долучені до матеріалів справи.
Однак, матеріали цієї справи не містять жодного доказу отримання відповідачем Акту за лютий 2025 року на суму 312 234,37 грн.
Таким чином, принцип вірогідної оцінки доказів, за відсутності доказів, не може бути застосований загалом.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні, що строк оплати суми 312 234,37 грн по Акту за лютий 2025 року ще не настав, оскільки останній не був отриманий відповідачем, як це передбачено умовами договору №8/01 від 02.01.2025. 
Відтак, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 133 316,52 грн за спожиту електроенергію по Акту надання послуг за квітень 2025 року, а в стягненні заборгованості в сумі 312 234,37 грн по Акту надання послуг за лютий 2025 року відмовлено.
Щодо відмови у стягненні пені, то як правильно встановлено судом першої інстанції, у договорі відшкодування електроенергії відсутні умови про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, підстави для їх застосування та розмір. Позивачем також не представлено інших правочинів, з яких би вбачалося, що сторони узгодили умову про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені.
У зв`язку з відсутністю укладеного між сторонами письмового правочину про забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обов`язок боржника сплатити пеню за невиконання зобов`язання у правовідносинах, що склалися між сторонами, в задоволені вимоги позову про стягнення пені в сумі 60 206,64 грн судом першої інстанції відмовлено правомірно.
За змістом положень частини першої статті 230 ГК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, можливе за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.
Предметом спору у справі є вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості за поставлену електроенергію. Хоч позивач у справі належить до юридичних осіб державного сектора економіки, зобов`язання між учасниками процесу є грошовим, а тому положення ст. 231 ГК України в даному випадку не застосовується.
У частині задоволених позовних вимог судом першої інстанції правильно перевірено розрахунок нарахованих позивачем сум 3% річних, інфляційних та встановлено, що до стягнення підлягає 2 957,93 грн 3% річних та 13 633,27 грн інфляційних втрат. В стягненні решти позовних вимог відмовлено правомірно.
Щодо твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що Івано-Франківською КЕЧ району повністю оплачена вартість електричної енергії, яку відповідач спожив, то суд враховує сукупно всі докази, що знаходяться в матеріалах справи (докази несправності лічильника у спірний період, акти наданих послуг, рахунки на оплату, платіжні інструкції за спірний період) і зазначає, що з платіжних інструкцій про оплату електроенергії не вбачається заборгованості саме відповідача за спірний період в межах спірного договору, оскільки платником є Івано-Франківська КЕЧ (району).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Судом апеляційної інстанції не встановлено визначених ст. 277 ГПК України обставин, тому апеляційну скаргу Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району) слід залишити без задоволення; Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2267/25 - залишити без змін.

9. Розподіл судових витрат.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 232-242, 269, 270, 273, 275-277, 281-289 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:
1. Апеляційну скаргу Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району) на Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2267/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 у справі №914/2267/25 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги – залишити за апелянтом.
4. Копію повного тексту судового рішення (постанови) не пізніше двох днів від дати складення направити учасникам справи до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності – засобами поштового зв`язку.
5. Матеріали справи у п`ятнадцятиденний строк повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення – 22.04.2026.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення (постанови).
Повна постанова складена 24.04.2026.

Головуючий суддя Міліціанов Р.В.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Ржепецький В.О.