Справа № 286/3037/24
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Вачко В. І. , 
з секретарем судового засідання Левківською В.І., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Житомирській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась 06.08.2024 року в Овруцький районний суд Житомирської області з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції у Житомирській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2738252 від 02.08.2024 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн., а провадження у справі закрити. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 02.08.2024 року інспектором відділу поліції №1 (м.Овруч) Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області капітаном поліції Андрейцевим В.І. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серія ЕНА №2738252. У постанові вказано, що ОСОБА_1 02.08.2024 року о 12 год. 32 хв. в м.Овруч Коростенського району Житомирської області по вул.Виговського, 2, керуючи автомобілем при здійсненні повороту праворуч не вимкнула правий покажчик повороту, чим порушила п.9.2 (б) ПДР України - порушення попереджувальних сигналів перед перестроюванням, поворотом або розворотом, у зв`язку з чим підлягає притягненню до адміністративній відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн. Однак, насправді 02.08.2024 року біля 12.00 год. позивачка керувала транспортним засобом по вул.Тараса Шевченка в місті Овруч Житомирської області, під`їхавши до світлофора, включила правий поворот світловим покажчиком, і здійснила поворот на вулицю Гетьмана Виговського, переїхавши світлофор праворуч, правий світловий покажчик повороту автомобіля автоматично виключився. Попереду транспортного засобу позивачки стояв службовий автомобіль поліції, і коли вона завершила поворот праворуч, поліцейські включили сирену і безпідставно зупинили автомобіль позивачки. Порушень ПДР не здійснювала, інкримінованого їй адміністративного правопорушення за ч.2 ст.122 КпАП не вчиняла і її безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу. В супереч ч.3 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» інспектор не проінформував водія про причину зупинки транспортного засобу, а відтак в наступному не мав права вимагати пред`явити документи, що посвідчують особу та підтверджують право керування транспортним засобом. Наявні в матеріалах справи докази прямо чи опосередковано не підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Вину у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, не доведено.
Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 15.08.2024 року відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
05.09.2024 року від Головного управління Національної поліції в Житомирській області, від імені якого діє представник Панасюк Г.Л., надійшов відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, мотивуючи зокрема тим, що факт керування водієм транспортним засобом та порушення останньою ПДР України підтверджується відеозаписом з портативного реєстратора службового автомобіля працівників поліції, на якому зафіксовано, як водій при зміні напрямку руху, не подала світловий сигнал покажчиком повороту праворуч, що дало законні підстави поліцейським на зупинку вказаного транспортного засобу. 
До справи долучено оптичний диск марки DVD-R із відеозаписами з відеореєстратора службового автомобіля та портативного відеореєстратора поліцейського, на якому наявні відеофайли.
11.10.2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшло заперечення, в якому просить відзив на позовну заяву відхилити, вказуючи на те, що матеріали відеофіксації є неповними, обрізано 15 хвилин фрагменту, який поліція вважала недоречним і який вказує на неправомірні дії поліцейських, які не представилися, погрожували і змушували під тиском підписати протокол, відсутній звук, відсутній фрагмент з 12.33 до 12.48. 
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Судом встановлено, що 02.08.2024 року інспектором відділу поліції №1 (м.Овруч) Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області капітаном поліції Андрейцевим В.І. була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2738252, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , 02.08.2024 року о 12 год. 32 хв., керуючи автомобілем «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 , у м.Овруч Коростенського району Житомирської області по вул.Виговського, при здійсненні повороту праворуч не вимкнула правий покажчик повороту, чим порушила п.9.2.б ПДР України - Порушення попереджувальних сигналів при перестоюванні, повороті або розвороті. При цьому оскаржувана постанова не містить відомостей про технічні засоби здійснення відеозапису. В графі оскаржуваної постанови серії ЕНА №2738252 від 02.08.2024 року «До постанови додаються:» будь-яка інформація відсутня.
Позивач ОСОБА_1 категорично заперечує обставини, викладені в оскаржуваній постанові.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року винесеного за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу офіційного тлумачення положення частини першої ст.276 КУпАП України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).
Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (в т.ч. частини другої статті 122).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі- Закон №580-VIII).
Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону №580-VIII встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
За змістом статті 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Згідно зі статті 35 Закону №580-VIII, поліцейський може зупиняти транспортні засоби та поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
За загальним правилом, відповідно до статті 254 КУпАП, фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення протоколу про його вчинення уповноваженою на те посадовою особою. Відповідно до частини 3 статті 254 КУпАП, протокол не складається у випадках, передбачених ст.258 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму дії або бездіяльності та має сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР).
Згідно з п.1.1 ПДР, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.9.2 Правил дорожнього руху України - «Попереджувальні сигнали» - водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
Частиною 2 ст.122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі встановлено Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395 (далі - Інструкція № 1395).
Відповідно до п.4 розділу І Інструкції № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.
Згідно зі статтею 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності (ст. 252 КУпАП).
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в протилежному випадку провадження у справі підлягає закриттю. Наявність події та складу адміністративного правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст.9 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
Виходячи з принципу верховенства права, конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення. Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами. 
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
У справі «Barbera, Messeguand Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Конституційний Суд України зауважив, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (рішення КСУ від 26.02.2019 р. № 1-р/2019).
У відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен бути безстороннім та не може перебирати на себе тягар доказування, про що Європейський суд з прав людини констатував у справах «Малофєєва проти Росії» від 30 травня 2013 року (заява №36673/04) «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року (заява №926/08), «Михайлова проти України» від 06 березня 2018 року (заява № 10644/08).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд при оцінці доказів керується критерієм/стандартом доведення «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Зокрема стандарт доказування за принципом «поза розумним сумнівом», сформований у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ireland v. the United Kingdom» від 1978 року та детальніше роз`яснений у справі «Коробов проти України» (2011, заява № 39598/03). Так, у п.65 рішення ЄСПЛ зазначив: «Доведення поза розумним сумнівом може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту». В цьому рішенні ЄСПЛ наголосив на аспекті доказування, який не закріплено в національному законодавстві: докази повинні узгоджуватися між собою. Окрім цього, ЄСПЛ наголошує, що «поза розумним сумнівом» має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. У рішенні в справі «Кобець проти України» (2008, заява № 16437/04) ЄСПЛ ще раз підтвердив: «…доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». У п. 282 рішення ЄСПЛ у справі «Авшар проти Туреччини» (2001, заява № 25657/94) суд додає: «У контексті оцінювання доказів як таких, що підтверджують факт поза розумним сумнівом, необхідно враховувати поведінку сторін під час отримання доказів».
У справі № 649/144/19 Верховний суд України зазначив: «Стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів і всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними». Водночас обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи вказує на те, що аби визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. (Постанови ВСУ в справах № 377/219/20 від 05.10.2022 р.; № 733/1526/19 від 01.04.2025 р.; № 631/268/24 від 12.05.2025 р.; № 369/1391/19 від 19.06.2025 р.).
У справі № 555/2067/18 Верховний Суд зазначив, що «доведеною поза розумним сумнівом вважається та версія, яку було підтверджено належними і допустимими доказами». З наведеного можна зробити висновок, що незважаючи на те, що оцінка доказів проводиться згідно з внутрішніми переконаннями суду, суд все одно повинен керуватися тим, чи є докази належними і допустимим, чи мають вони логічну послідовність і чи не порушено процедури збирання доказів, адже в такому разі, незважаючи на будь-які інші суб`єктивні чи об`єктивні фактори, що могли б вказувати на вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення, такі докази повинні бути недопустимими, а провадження у справі – у разі відсутності інших доказів, що підтверджують вину особи – закрито у зв`язку з відсутністю події і складу правопорушення, адже недоведеність події і складу допустимими доказами означає відсутність такої події і складу.
Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №2738252 від 02.08.2024 року, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення та складаючи вказану постанову, інспектор поліції в порушення вимог ст.283 КУпАП не вказав в постанові про технічні засоби, якими здійснюється відеозапис, та наявність додатку до постанови - відеозапису, відповідно не посилався як на доказ скоєння ОСОБА_1 правопорушення на відеозаписи з відеореєстратора службового автомобіля та портативного відеореєстратора - нагрудної камери поліцейського. Тому до доводів відповідача, що скоєне позивачем 02.08.2024 року порушення пункту 9.2. б Правил дорожнього руху України підтверджується відеозаписами (файли document_5341405089481379098 та 1815040_67-03820240802124814_0266) з відеореєстратора службового автомобіля та портативного відеореєстратора - нагрудної камери поліцейського, які містяться на DVD-R диску, доданому до відзиву на позовну заяву, суд відноситься критично і не може покласти їх в основу рішення про відмову в позові, так як долучені до відзиву відеозаписи не доводять вину позивача у справі про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якої винесено саме оскаржувану постанову серії ЕНА №2738252 від 02.08.2024 року. 
Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На підставі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В рішеннях ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» (2013, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» (2016, заява № 926/08) зазначено, що «суд не має права самостійно відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист». В рішенні ЄСПЛ у справі «Купріянов проти Кіпру» (2005, заява № 73797/01) зазначається: «Суміщення ролей заявника, свідка, прокурора і судді може, звичайно ж, викликати об`єктивно виправдані сумніви щодо відповідності провадження до встановленого принципу, відповідно до якого ніхто не може бути суддею у своїй власній справі, і, таким чином, щодо безсторонності суду».
Пунктом 3 ч.3 ст.286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Тому, оцінивши наявні у справі докази, враховуючи обов`язок суб`єкта владних повноважень доводити суду правомірність прийнятого ним рішення, вчинених дії чи бездіяльності та те, що при винесенні оскаржуваної постанови допустимих належних та достатніх доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю. Позовні вимоги в частині скасування постанови є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання постанови протиправною, то в цій частині у задоволенні позову слід відмовити, оскільки ч.3 ст.286 КАС України таких повноважень місцевого загального суду не містить.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Керуючись ст.ст.139, 241, 245, 246, 255, 257, 286, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задоволити частково.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2738252 від 02 серпня 2024 року, винесену інспектором ВП № 1 (м.Овруч) Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області капітаном поліції Андрейцевим В.І., якою за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень.
Закрити справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Житомирській області код ЄДРПОУ 40108625, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 605,60 гривень.
Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 15.04.2026 року. 

Суддя:	  	В.  І.  Вачко