Справа № 209/8706/24      Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С.І. 
Провадження № 22-ц/811/287/26      Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки – адвоката Галенка І. Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року (повний текст рішення складено 25 грудня 2025 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, який в подальшому уточнила, до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше п`яти років, а саме з 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня його смерті).
Позов мотивований тим, що позивачка у 2015 році познайомилась з ОСОБА_7 , через деякий час їх стосунки стали близькими, а з листопада 2015 року вони почали проживати разом в квартирі за місцем її реєстрації - АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання вона разом з ОСОБА_7 почали вести спільне господарство і бюджет, піклувались один про одного, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік і жінка. Крім того, деякий час вони працювали разом в комунальному закладі «Гімназія № 27» Кам`янської міської ради з 2019 року по 2021 рік та продовжували жити разом. Починаючи з 2015 року та протягом всього часу відносин та спільного проживання, вона та ОСОБА_7 не перебували у шлюбі один з одним та у будь якому іншому шлюбі. Спільних дітей в них не було. Вважає, що перебувала тривалий час у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_7 , з яким вони спільно проживали за однією адресою, починаючи з листопада 2015 року, були пов`язані спільним побутом, маючи спільний бюджет та взаємні права й обов`язки, піклуючись один про одного. Через доволі тривалий час проживання однією сім`єю, вони звикли до того, що не мали належним чином оформленого шлюбу та планували укласти шлюб після закінчення війни. Однак, 13 червня 2024 році ОСОБА_7 було мобілізовано на військову службу. В кінці вересня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 було повідомлено, що ОСОБА_7 під час виконання військового обов`язку в бою за Україну, її свободу і незалежність, загинув на полі бою, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час ведення бойових дій, внаслідок мінометного обстрілу отримав поранення несумісні з життям поблизу с. Богоявленка, Волновахського району Донецької області. 26 вересня 2024 року Мостиським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області було зареєстровано смерть ОСОБА_7 , актовий запис № 55, та видано свідоцтво про смерть. Встановлення факту проживання однією сім`єю їй необхідно для реалізації особистих прав як члена сім`ї загиблого військовослужбовця, права на отримання усіх належних пільг, зокрема, і одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в січні 2026 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року, ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні рішення не врахував, що позивачка надала належні та допустимі докази на підтвердження пред`явлених нею позовних вимог, які у своїй сукупності підтверджують факт проживання нею однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем, тобто такі є достатніми для підтвердження цього факту. Вказує на порушення судом при ухваленні рішення норм процесуального права, а саме судом безпідставно не враховано клопотання представника позивачки про відкладення судових засідань, призначених на 19 листопада 2025 року та 15 грудня 2025 року, проведення яких мало відбутися в режимі відеоконференції, проте у зв`язку з введенням графіку відключень світла за робочим місцем представника, такий не міг долучитися до відеоконференції. Внаслідок такого порушення позивачку та її представника було позбавлено можливості бути присутніми під час розгляду справи, висловити свою позицію, тобто порушено право позивача на захист своїх прав, а також порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).
В лютому 2026 року від ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 надійшли окремі відзиви на апеляційну скаргу, в яких міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, такі вмотивовані законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 923/466/17).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року в справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року в справі № 635/4741/17 (пункт 33.2).
У постанові від 26 червня 2019 року в справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц.
Тобто, відмова у задоволенні позову з процесуальних підстав, а саме через неналежний суб`єктний склад відповідачів є самостійною та достатньою підставою для цього (див. постанову Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 335/4520/21).
Оскільки передусім суд має з`ясувати коло учасників справи, і якщо склад учасників є неналежним, то суд відмовляє в позові саме з цієї підстави, не розглядаючи спір по суті.
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 25 липня 2023 року в справі № 522/12835/19 та від 06 грудня 2023 року в справі № 713/1890/21.
Окрім цього, вирішення спору по суті позовних вимог без залучення до участі у справі у статусі відповідачів осіб, прав та законних інтересів яких стосуватиметься такий розгляд справи, порушуватиме не лише їх матеріальні права, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 760/20934/18).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача), адже їх участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки.
Предметом позову у справі, що переглядається є встановлення факт постійного проживання позивачки із померлим військовослужбовцем, який загинув при виконанні обов`язків військової служби, зокрема, з метою отримання одноразової грошової допомоги.
За змістом частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають, зокрема, жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Положеннями пункту 5 Порядку № 975 регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до Сімейного кодексу України (далі - СК України), а утриманці - відповідно до Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-XII).
У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання юрисдикційності справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги, де, серед іншого, виснувала, що між особою і Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
За такого правового регулювання можна зробити висновок, що в таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів. Саме для таких цілей чинним процесуальним законодавством (частина шоста статті 294, частина четверта статті 315 ЦПК України) передбачено, що факт перебування особи на утриманні може розглядатися у позовному провадженні у порядку цивільного судочинства.
У справі, що переглядається позивачка визначила відповідачем орган місцевого самоврядування – Кам`янська міська рада, третіми особами: ОСОБА_6 , 2008 року народження (син загиблого ОСОБА_7 ) в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , 2005 року народження (дочка загиблого ОСОБА_7 ), ОСОБА_3 ,1948 року народження (батько загиблого ОСОБА_7 ), ОСОБА_4 (дочка загиблого ОСОБА_7 ), 2004 року народження.
При цьому, треті особи є суб`єктами, які відповідно до Закону № 2011-ХІІ матимуть право на отримання відповідних виплат, зокрема одноразової грошової допомоги.
Оскільки вимога позивачки безпосередньо стосується прав та обов`язків таких осіб, то таку вимогу суд не може розглянути і вирішити без залучення їх як відповідачів у справі за відповідним позовом особи, яка може набути статус особи, яка матиме також право на отримання одноразової грошової допомоги.
У цьому зв`язку необхідно враховувати процесуальну позицію третіх осіб, які активно заперечують проти вставлення факту, який просить суд встановити позивачка.
Наведене свідчить про наявність між зазначеними особами спору щодо належності та розміру одноразової грошової допомоги, що виключає можливість брати участь у справі таких осіб в процесуальному становищі – треті особи, адже в таких справах вони мають мати процесуальний статус відповідачів, з притаманними лише цим особам як учасникам справи, процесуальними права та обов`язками.
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28 січня 2026 року в справі № 444/3122/22, від 29 січня 2026 року в справі № 296/8769/22 та від 03 березня 2026 року в справі № 759/12913/24.
З матеріалів справи убачається, що позивачка у первинній позовній заяві визначила ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідачами у справі, проте після подання уточненої позовної заяви, яка прийнята судом та розглянута по суті, позивачка єдиним відповідачем визначила Кам`янську міську раду, а ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залучила як третіх осіб, та під час розгляду справи заяв чи клопотань про залучення останніх як співвідповідачів по справі, не заявляла.
Наведене також стало підставою для відмови у позові через неналежний суб`єктний склад учасників справи, оскільки заявлені у цій справі позовні вимоги стосуються прав та інтересів ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Однак, свої висновки про відмову у позові місцевий суд мотивував не тільки неналежним суб`єктним складом учасників справи, а й зробив висновки по суті заявленого спору щодо недоведеності позовних вимог.
Натомість висновки суду по суті спору мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її сторін, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд (див. постанови Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 291/1024/18-ц, від 23 червня 2022 року в справі № 344/1762/17, від 08 листопада 2023 року в справі № 940/495/22).
За наведених обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови, що не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому оскаржуване рішення слід змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на відмову в задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. В решті рішення суду (вирішення спору по суті) належить залишити без змін як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу доводів апеляційної скарги щодо неправильного, на думку особи, яка її подала, вирішення спору по суті.
Щодо доводів скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ у справі Trudov v. russia, № 43330/09, § 25, 27, від 13 грудня 2011 року).
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Перелік прав та обов`язків учасників справи закріплено статтею 43 ЦПК України, відповідно до змісту пункту 2 частини першої якої передбачено право учасників справи брати участь в судових засіданнях.
Згідно з частиною першою статті 58 ЦК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною першою статті 212 ЦПК України передбачено, що учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Згідно зі частиною другою статті 212 ЦПК України учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. У заяві про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.
Касаційний суд вже звертав увагу на те, що заява учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції може подаватися як окремо, так і міститися у заявах по суті справи, а також в інших процесуальних зверненнях (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2026 року в справі № 243/4506/24).
Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суддя (суддя-доповідач) розглядає заяву учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду без повідомлення учасників справи. За результатами розгляду заяви постановляється ухвала.
Учасник справи, його представник бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). У разі відсутності в учасника справи, його представника засобів електронної ідентифікації, передбачених абзацом першим цієї частини, ідентифікація такої особи здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відео конференції (частина четверта, п`ята статті 212 ЦПК України).
Відповідно до положень частини дев`ятої статті 212 ЦПК України відеоконференція, в якій беруть участь учасники судового процесу, їх представники, фіксується судом, який розглядає справу, за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису. Відео- та звукозапис відеоконференції долучаються до матеріалів справи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
При призначенні усного слухання справи суд зобов`язаний забезпечити право учасників справи брати участь в судових засіданнях, що є елементом гласності і відкритості судового процесу як однією із основних засад судочинства. Складовою забезпечення цього права є участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду є правом учасників справи, у задоволенні відповідної заяви учасника справи суд може відмовити лише за відсутності у суді відповідної технічної можливості, таке право учасника справи є безумовним, у тому числі з використанням власних технічних засобів (див. постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року в справі № 161/10117/21).
Порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя, зокрема, підсистеми відеоконференцзв`язку унормовано Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 49 Положення для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції учасник справи повинен попередньо зареєструватися в Електронному кабінеті. Учасник справи також повинен перевірити наявні у нього власні технічні засоби на відповідність технічним вимогам, визначеним Інструкцією користувача підсистеми відеоконференцзв`язку, для роботи із системою відеоконференцзв`язку.
Пункт 51 Положення встановлює, що у разі проведення судового засідання в режимі відеоконференції секретар судового засідання засобами підсистеми ЄСІТС забезпечує ведення протоколу (журналу) судового засідання в електронній формі та технічний запис судового засідання.
Для забезпечення належної організації роботи судів в ході фіксування судових засідань, встановлення рекомендацій та єдиних підходів до використання судами технічних засобів фіксування судового засідання, а також узагальнення правових норм щодо порядку фіксування судових засідань розроблена Інструкція щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання, затверджена наказом Державної судової адміністрації України від 06 червня 2022 року № 156 (далі - Інструкція).
Пункт 6 розділу І «Загальні положення» Інструкції встановлено, що фіксування судового засідання здійснюється за допомогою наявних в судах технічних засобів відео- та (або) звукозапису з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі, для цілей цієї Інструкції - підсистема відеоконференцзв`язку).
Відповідно до підпункту 5.3 пункту 5 розділу ІІ «Створення технічного запису судового засідання засобами підсистеми відеоконференцзв`язку» Інструкції після автентифікації в підсистемі відеоконференцзв`язку секретарю судового засідання необхідно відповідно до вимог Інструкції користувача у випадку проведення судового засідання в режимі відеоконференції створити конференцію та запросити до неї учасників процесу, які прийматимуть участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. В такому разі можливо буде здійснювати запис як учасників судового процесу, що знаходяться в залі судового засідання, так і тих, що прийматимуть участь у засіданні в режимі відеоконференції.
На вебсторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за вебадресою wiki.court.gov.ua розміщена Інструкція для організатора конференції (суду), за змістом якої деталізовано дії організатора конференції в процесі додавання учасників конференції (зокрема, їх пошуку та запрошення).
Комплексний аналіз наведеного дає підстави для висновку, що у разі проведення судового засідання в режимі відеоконференції обов`язковими є ведення протоколу (журналу) судового засідання в електронній формі та технічна фіксація судового засідання засобами ЄСІТС.
Водночас порядок фіксування судового засідання, що проводиться в режимі відеоконференції, передбачає обов`язок секретаря судового засідання здійснити запрошення учасника справи до створеної конференції для його участі у такому засіданні.
Функціонал підсистеми відеоконференцзв`язку дає можливість належним чином відобразити у протоколі (журналі) судового засідання, зокрема, обставини неявки учасника справи, який виявив бажання брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, або настання обставин, визначених частиною п`ятою статті 212 ЦПК України.
Відтак, саме на секретаря судового засідання покладено обов`язок щодо направлення запрошення учаснику справи для приєднання до судового засідання, призначеного до розгляду в режимі відеоконференції, оскільки можливість самостійного приєднання в учасника справи відсутня (див. постанову Верховного Суду від 18 березня 2026 року в справі № 569/11978/24).
При цьому, невиконання судом свого обов`язку щодо незабезпечення учаснику справи можливості взяти участь у судовому засіданні в справі в режимі відеоконференції є порушенням права (мінімальних гарантій) такого учасника на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке створило йому перешкоди належним чином користуватися процесуальними правами, в умовах відкритого та публічного судового розгляду, передбаченими нормами ЦПК України, зокрема він був позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, надавати пояснення у справі тощо, і призвело до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду від 18 лютого 2026 року в справі № 210/7015/19).
Аналогічний підхід є застосовним і кримінальному процесі (див. постанову Верховного Суду від 25 лютого 2026 року в справі № 165/298/24).
Також касаційний суд вже вказував, що при призначенні усного слухання справи суд зобов`язаний забезпечити право учасників справи брати участь в судових засіданнях, що є елементом гласності і відкритості судового процесу як однією із основних засад судочинства. Складовою забезпечення цього права є участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду є правом учасників справи, у задоволенні відповідної заяви учасника справи суд може відмовити лише за відсутності у суді відповідної технічної можливості, таке право учасника справи є безумовним, у тому числі з використанням власних технічних засобів (див. постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року в справі № 161/10117/21).
Верховний Суд також вже звертав увагу і на те, що саме заявник самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі в судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак, обов`язок забезпечити безперебійне інтернет-з`єднання та справність власних технічних засобів покладається на сторони. За таких обставин, право заявника на доступ до правосуддя не є порушеним. Заявник не довів, що під час проведення відеоконференції саме судом було втрачено технічну можливість забезпечення її проведення (див. постанову Верховного Суду від 08 січня 2026 року в справі № 760/27480/24).
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 26 червня 2024 року в справі № 359/10024/21, від 11 вересня 2024 року в справі № 359/1538/21, від 12 грудня 2024 року в справі № від 02 квітня 2025 року в справі № 464/192/24, від 30 квітня 2025 року в справі №404/2456/21.
З матеріалів справи убачається, що 07 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Галенко І.Є. на електронну пошту суду подав клопотання про проведення судового засідання 16 квітня 2025 року в режимі відеоконференції за його участі шляхом використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 09 квітня 2025 року клопотання задоволено, вирішено провести судове засідання, призначене на 16 квітня 2025 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів із застосуванням системи «ВКЗ».
Відповідно до протоколу судового засідання від 16 квітня 2025 року участь у цьому засідання взяв лише представник третьої особи ОСОБА_8 – адвокат Бехта П. А.
Протокол не містить відомостей, що судове засідання було проведено в режимі відео конференції, а також про запрошенння до участі у цьому судовому засіданні представника позивачки – адвоката Галенка І. Є.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 19 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16 червня 2025 року.
Аналіз змісту цієї ухвали свідчить, що в підготовче судове засідання позивачка не з`явилася. Представник позивачки - адвокат Галенко І. Є. в підготовчому судовому засіданні просив закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до протоколу судового засідання від 19 травня 2025 року участь у цьому засіданні, окрім інших осіб, приймав представник позивача – Галенко І. Є., в режимі відео конференції.
Відповідно до протоколу судового засідання від 16 червня 2025 року участь у цьому засідання, окрім інших осіб, приймав представник позивача – Галенко І. Є., в режимі відео конференції. Під час судового засідання ним надавались пояснення, відповіді на запитання суду та інших учасників, присутніх у цьому судовому засіданні.
Судове засідання, призначене на 14 липня 2025 року не відбулось у зв`язку із перебування головуючого у відпустці, а судове засідання, призначене на 08 серпня 2025 року також не відбулось у зв`язку із перебування головуючого на лікарняному.
Відповідно до протоколу судового засідання від 15 вересня 2025 року участь у цьому засідання, окрім інших осіб, приймав представник позивача – Галенко І. Є., в режимі відео конференції
Судове засідання, призначене на 06 жовтня 2025 року не відбулось у зв`язку із перебування головуючого у відпустці, а судове засідання, призначене на 05 листопада 2025 року також не відбулось у зв`язку із перебування головуючого на лікарняному.
19 листопада 2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою учасників справи.
В матеріалах справи є наявна заява представника позивача – Галенко І.Є. про відкладення судового засідання, призначеного на 19 листопада 2025 року, у зв`язку із його зайнятістю у цей день в слідчих діях.
10 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Галенко І.Є. на електронну пошту суду подав заяву про перенесення судового засідання, призначеного на 10 грудня 2025 року, у зв`язку із тим, що відсутня технічна можливість здійснити вихід в режимі відео конференції (відсутнє світло та інтернет-зв`язок).
10 грудня 2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою учасників справи.
15 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Галенко І.Є. на електронну пошту суду подав заяву про перенесення судового засідання, призначеного на 10 грудня 2025 року, у зв`язку із тим, що відсутня технічна можливість здійснити вихід в режимі відео конференції (відсутнє світло та інтернет-зв`язок за адресою адвоката).
Відповідно до протоколу судового засідання від 15 грудня 2025 року участь у цьому засідання взяв лише представник третьої особи ОСОБА_8 – адвокат Бехта П. А., який наполягав на продовженні розгляду справи без участі позивача та його представника.
15 грудня 2025 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року в справі №905/2371/21 зазначив про те, що процесуальне законодавство не містить приписів, які унеможливлювали б звернення до суду з єдиним (одним) клопотанням (заявою) щодо участі у всіх судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції або передбачали звернення виключно з окремим клопотанням (заявою) щодо кожного судового засідання.
У справі, що переглядається представник позивачки – адвокат Галенко І.Є. скористався своїм правом на звернення виключно щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, призначеного на 16 квітня 2025 року, проте участі в такому не взяв.
Разом з тим, представник позивачки – адвокат Галенко І. Є. не скористався своїм правом, передбаченим статтею 212 ЦПК України, та не звертався до місцевого суду з клопотанням (клопотаннями) про участь у всіх подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції, чи в певному судовому засіданні.
Матеріали справи не містять відповідних клопотань (заяв), які би не були вирішені судом у спосіб постановлення відповідної ухвали, відповідно до положень статті 212 ЦПК України.
При цьому, колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі №204/2321/22 про те, що:
«12.1. Законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.
12.2. Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.
12.3. Наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку», 
оскільки усі заяви з процесуальних питань, подані у справі, що переглядається представником позивачки – адвокатом Галенком І. Є. не через підсистему «Електронний суд», як цього вимагає процесуальний закон, а шляхом надіслання сканованих примірників цих заяв, навіть без скріплення їх кваліфікованим підписом відправника, на електронну пошту суду, що процесуальний закон не допускає. Відтак, такі взагалі могли не враховуватись місцевим судом під час розгляду справи, адже мали бути повернуті без розгляду, відповідно до положень статті 183 ЦПК України.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за необхідне також звернути увагу заявника, на те, що представнику позивача було надано можливість висловити свою позицію по справі, зокрема в судовому засіданні, яке відбулось 16 червня 2025 року, а також на те, з урахуванням мотивів цієї постанови щодо вирішення спору по суті, що до закінчення підготовчого провадження, яке він просив проводити у його відсутність, позивачем та/або його представником не було подано клопотання про заміну неналежного відповідача належними відповідачами, а також не обґрунтовано в подальшому неможливість подання такого клопотання в межах строків та стадії судового процесу, обумовлених статтею 51 ЦПК України.
Наведене у своїй сукупності дає підстави колегії суддів вважати, що за обставинами цієї справи не було порушено право позивача на захист своїх прав, гарантоване, зокрема статтею 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Частиною четвертою статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції змінено тільки в частині мотивів його прийняття, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на відмову в задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич