ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА

Справа № 646/11713/25 
№ провадження 2/646/1331/2026 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року      місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі
головуючої судді Іщенко О. В., 
секретар судового засідання Петренко А. О., 

учасники справи: 
представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» Дідух Є. О.,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши відповідно до приписів частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України у порядку заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в особі представника Дідуха Євгена Олександровича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі 

До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в особі представника Дідуха Є. О. до ОСОБА_1 з вимогою стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість загальною сумою, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9 999,95 гривень, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 32 897,80 гривень та суми заборгованості за процентами, нарахованими Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» - 7 949,96025 гривень.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Згідно із умовами договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору тип кредиту - кредит, сума кредиту - 10 000,00 гривень.
Згідно із пунктом 1.3 договору строк кредиту - 360 днів: з 31.07.2024 по 26.07.2025. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 10 днів. 
Відповідно до пункту 2.1 договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_1 , яку відповідач особисто вказав під час укладення кредитного договору.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало останньому кредит у сумі 10 000,00 гривень, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту було укладено 31 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронному вигляді з використанням електронного підпису, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов.
02 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 02-1/06/2025 за плату відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача.
До позивача на підставі вказаного вище договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором № 4853687 від 31 липня 2024 року на загальну суму 45 647,75 гривень, яка складається з: тіла кредиту - 9 999,95 гривень, заборгованості за процентами - 32 897,80 гривень та заборгованості по нарахованим штрафам/неустойкам - 2 750,00 гривень.
У межах строку дії кредитного договору № 4853687 від 31 липня 2024 року позивачем у період з 03 червня 2025 року було здійснено нарахування процентів за процентною ставкою 1,5 % в день у сумі 7 949,96025 гривень.
Обгрунтовуючи наявність підстав для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, позивач посилається на положення статті 625, частин десятої та одиннадцятої статті 265 Цивільного кодексу України, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.
Ураховуючи викладене вище та керуючись статтями 514, 516, 525, 526, 530, 553, 554, 1046, 1048 та 1049 Цивільного кодексу України, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість загальною сумою, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9 999,95 гривень, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 32 897,80 гривень та суми заборгованості за процентами, нарахованими Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» - 7 949,96025 гривень.
Окрім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.
Також, позивач просить суд в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання судового рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) - s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляційї за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків; розрахунок 3 % річних: С*3: 100:365*Дн, де С - сума основного боргу; 3 - 3 % річних; 100 - переведення відсотків; 365 - кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»; роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати боргу основного боргу, інфляційні втрати і 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватись таке нарахування.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у Акціонерного товариства «Універсал Банк» відповідні докази.
08 січня 2026 року Акціонерним товариством «Універсал Банк» на адресу суду було надіслано інформацію, що витребовувалась.
Представник позивача у судові засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, засобами системи «Електронний суд» надав заяву, у якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.
Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв/клопотань на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надходив.
За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідача у судові засідання та не повідомлення ним про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення по справі, постановив розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини 
31 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 1.2 договору товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Тип кредиту - кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000,00 гривень.

Згідно із пунктом 1.3 договору строк кредитування - 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 10 днів.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що тип процентної ставки - фіксована.
Стандартна процентна ставка становить 1,50 % за кожен день користування кредитом та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного у пункті 1.3 договору.
Знижена процентна ставка становить 0,01 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах.
Якщо клієнт до 09.08.2024 (включно) сплатить кошти у сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.
Денна процентна ставка за цим договором у разі використання клієнтом права на знижену процентну ставку дорівнює 1,459 %.
Відповідно до пункту 2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
Додатком № 1 до договору № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додаток № 1 до нього підписано ОСОБА_1 31 липня 2024 року електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора «14392».
Окрім того, 31 липня 2024 року ОСОБА_1 електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора «92567» підписав паспорт споживчого кредиту.
Згідно із змістом вказаного вище документа основними умовами кредитування з урахуванням побажань споживача є: тип кредиту - кредит; сума/ліміт кредиту - 10 000,00 гривень; строк кредитування - 360 днів; мета отримання кредиту - на споживчі (особисті) потреби.
У якості інформації щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача зазначено таке: стандартна процентна ставка, відсотків річних - 547,50 % річних (або 1,50 % в день); тип процентної ставки - фіксована.
Інформація, зазначена у паспорті споживчого кредиту, зберігає чинність та є актуальною до 01.08.2024.
На підтвердження факту зарахування кредитних коштів у сумі 10 000,00 гривень на банківську картку відповідача позивач надав довідку № 20250610-268, складену 10 червня 2025 року уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК», за змістом якої відповідно до укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № 03012024-1 від 2024-01-03, було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна»: 31.07.2024 11:11:13 на суму 10 000,00 гривень, призначення платежу - зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 .
Згідно із інформацією, наданою Акціонерним товариством «Універсал Банк», на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_4 . За період з 31.07.2024 по 05.08.2024 на платіжну картку № НОМЕР_4 було зараховано платіж у сумі 10 000,00 гривень.
Як встановлено з розрахунку заборгованості, складеного уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», станом на 02 червня 2025 року ОСОБА_1 мав заборгованість за договором № 4853687 від 31 липня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту у розмірі 45 647,75 гривень, з яких: 9 999,95 гривень - тіло кредиту, 32 897,80 гривень - проценти за користування, 2 750,00 гривень - штрафні санкції.
02 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025.
Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 договору фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно із додатком № 2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до пункту 3.3 договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений печатками акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджують факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості.
Згідно із пунктом 3.3 договору ціна продажу за договором становить 3 536 290,55 гривень.
Того ж дня сторони договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року підписали та скріпили печатками акт прийому-передачі реєстру боржників.
03 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» сплатило на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» визначену пунктом 3.3 договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року ціну продажу - 3 536 290,55 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями № 11185 від 03 червня 2025 року, № 1384 від 03 червня 2025 року, № 257 від 03 червня 2025 року.
Згідно із витягом з реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4853687 на загальну суму 45 647,75 гривень, яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу - 9 999,95 гривень, заборгованості за процентами - 32 897,80 гривень, заборгованості за пенею, штрафами - 2 750,00 гривень.
У період з 03 червня 2025 року по 25 липня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» було нараховано відсотки за користування ОСОБА_1 кредитними коштами на підставі договору № 4853687 про надання споживчого кредиту від 31 липня 2024 року у розмірі 7 950,00 гривень, що підтверджується розрахунком, складеним позивачем.
Отже, як убачається з наведених вище обставин справи, спірні правовідносини виникли між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», яке набуло право вимоги у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», як кредитодавцем, та фізичною особою ОСОБА_1 - споживачем фінансових послуг.
Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються учасниками цивільної справи.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального коденсу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно із частиною першою статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Судом встановлено, що 02 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025.
Аналіз пунктів 1.1, 1.2 та 3.3 вказаного вище договору свідчить про те, що перехід до фактора прав грошової вимоги можливий лише за умови підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників та здійснення повної оплати ціни продажу.
Матеріалами справи підтверджується, що акт приймання-передачі реєстру боржників, який є невід`ємною частиною договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року, було належним чином оформлено та підписано уповноваженими представниками сторін 02 червня 2025 року.
Окрім того, виконання фактором свого зобов`язання щодо сплати ціни відступлення права вимоги у загальному розмірі 3 536 290,55 гривень підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями: № 11185 від 03 червня 2025 року, № 1384 від 03 червня 2025 року та № 257 від 03 червня 2025 року.
Згідно із витягом з реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу № 02-1/06/2025 від 02 червня 2025 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4853687 на загальну суму 45 647,75 гривень, яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу - 9 999,95 гривень, заборгованості за процентами - 32 897,80 гривень, заборгованості за пенею, штрафами - 2 750,00 гривень.
Отже, суд уважає доведеним факт набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із змістом статей 626 та 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із приписами частин першої та третьої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Згідно із приписами частин першої, четвертої, п`ятої та сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування тамісцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (занаявності), прізвище, ім`я, по батькові та місцепроживання споживача(позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору.
У разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу.
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно із приписами статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.
Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до пунктів 5) та 6) частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», у редакції чинній на час виникнення спіних правовідносин, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частин третьої та шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до частин першої - третьої статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року у розмірі 50 847,71 гривень, яка складається з: заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) - 9 999,95 гривень, заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 32 897,80 гривень, заборгованості за процентами, нарахованими Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» - 7 949,96025 гривень, обгрунтував право вимоги до відповідача тим, що між Товариством з обмеженою відповідальістю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на його номер телефона. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись.
Судом встановлено, що 31 липня 2024 року ОСОБА_1 електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора «14392» підписав договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
У пункті 2.1. договору сторони погодили, що товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
Згідно із інформацією, наданою Акціонерним товариством «Універсал Банк», на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_4 . За період з 31.07.2024 по 05.08.2024 на платіжну картку № НОМЕР_4 було зараховано платіж у сумі 10 000,00 гривень.
Отже, досліджені судом письмові докази у своїй сукупності підтверджують, що кредитні кошти у розмірі, визначеному умовами договору № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року, були фактично надані відповідачу шляхом їх зарахування на банківську карту, емітовану в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» на його ім`я.
Факт надходження кредитних коштів у розмірі 10 000,00 гривень на рахунок відповідача підтверджується інформацією, наданою банківською установою, та свідчить про отримання відповідачем зазначених коштів і виникнення у нього зобов`язань за кредитними правовідносинами.
Ураховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою, тому, підлягає задоволенню у повному обсязі.
Стосовно обгрунтування позивачем наявності заборгованості за відсотками та її розміру суд зазначає таке.
У пункті 1.3. договору № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року сторони погодили строк кредитування - 360 днів.
Відповідно до пункту 1.4. вказаного вище договору тип процентної ставки - фіксована.
Стандартна процентна ставка становить 1,50 % за кожен день користування кредитом та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного у пункті 1.3 договору.
Знижена процентна ставка становить 0,01 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах.
Якщо клієнт до 09.08.2024 (включно) сплатить кошти у сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт, як учасник програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.
Згідно із розрахунком заборгованості, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 4853687 від 31 липня 2024 року станом на 02 червня 2025 року становить 45 647,75 гривень та складається з: тіла кредиту - 9 999,95 гривень, процентів за користування - 32 897,80 гривень та штрафних санкцій - 2 750,00 гривень.
У період з 31 липня 2024 року по 01 червня 2025 року (включно) проценти за користування кредитними коштами нараховувались Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» за процентною ставкою 1,5 % в день.
Як встановлено зі складеного позивачем розрахунку заборгованості, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» у період з 03 червня 2025 року по 25 липня 2025 року (включно) нараховувало відсотки за користування кредитними коштами за процентною ставкою 1,5 % в день. Станом на 25 липня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за цією опцією складає 7 950,00 гривень.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Згідно із пунктом 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави стверджувати, що, починаючи: - з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5 %, - з 22.04.2024 - денна ставка не більше 1,5 %, - з 20.08.2024 - денна ставка не більше 1 %.
Судом встановлено, що договір № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту було укладено між первісним кредитором та відповідачем 31 липня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування».
Оскільки нарахування відсотків Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та позивачем у період з 20 серпня 2024 року по 25 липня 2025 року за відсотковою ставкою 1,50 % в день суперечить вимогам законодавства України, позовна заява в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків, нарахованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та позивачем, у загальному розмірі 40 847,76025 гривень, задоволенню не підлягає.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 569/15311/21 зазначено, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Отже, з урахуванням наведеного, оцінивши надані сторонами докази та встановлені у справі обставини відповідно до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, суд доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 999,95 гривень.
Водночас, позовна заява в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати відсотків, нарахованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», у загальному розмірі 40 847,76025 гривень, задоволенню не підлягає.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
В обґрунтування розміру понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень позивачем надано, зокрема, акт № 4853687 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно із договором № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, підписаний 31 жовтня 2025 року уповноваженим представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є. О., за змістом якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 10 000,00 гривень. 
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
У частині першій статті 60 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Пунктом 12) частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частини першої, пункту 1) частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
Відповідно до пункту 3) частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, суд доходить висновку, що заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат позивача на оплату правничої допомоги підлягає задоволенню у розмірі, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог - 1 966,00 гривень.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи, що за результатами розгляду справи позовна заява підлягає частковому задоволенню, суд, керуючись положеннями статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, уважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 476,24 гривень, як частина судових витрат, понесених позивачем при поданні позовної заяви.
Стосовно вимоги позивача про покладення, відповідно до частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України, на орган (особу), який здійснюватиме примусове виконання цього судового рішення, обов`язку нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.
Згідно із частинами десятою та одинадцятою статті 265 Цивільного процесуального кодексу України  суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до частин першої та третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/3692/18, неустойка має подвійну правову природу. 
До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. 
Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. 
Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Передбачена у договорі неустойка, звичайно ж не є зобов`язанням, а є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності.

Водночас, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Системний аналіз наведених вище норм матеріального та процесуального права, а також висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що пеня, про яку йдеться у частинах десятій та одинадцятій статті 265 Цивільного процесуального кодексу України, та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, мають різну правову природу.
Так, пеня є різновидом неустойки та виступає мірою цивільно-правової відповідальності боржника за порушення зобов`язання, що має штрафний (стимулюючий) характер. 
Натомість інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, оскільки спрямовані на відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та компенсацію за користування утримуваними боржником коштами.
Отже, положення частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України щодо можливості нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення суду не можуть бути застосовані до інфляційних втрат, які регулюються спеціальною нормою статті 625 Цивільного кодексу України та мають іншу правову природу.
Окрім того, як встановлено зі змісту позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», обгрунтовуючи та мотивуючи свої вимоги в частині покладення на орган (особу), який здійснюватиме примусове виконання судового рішення, обов`язку нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України, посилається на правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові № 910/14524/22 від 05 червня 2024 року.
Так, відповідно до пунктів 133-135 вказаної вище постанови Верховного Суду нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. 
Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення.
Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання.
Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу.
Також, як зазначено у пунктах 100-102 вказаної вище постанови, на відміну від астренту, правова мета приписів частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України передовсім полягає у наданні судові повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. 
Санкція частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) не є самостійним і новим видом заходів відповідальності, на відміну від астренту як судової неустойки, і нарахування згаданих пені або відсотків судом на майбутнє позбавлятиме сторону права на повторне стягнення цих сум за іншим судовим рішенням.
Відповідно єдина схожість астренту з тією правовою конструкцією, що передбачена частиною десятою статті 238 ГПК України (частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України), полягає у тому, що таку пеню чи відсотки суд ухвалює нараховувати на майбутнє - на період після постановлення судового рішення.
Отже, системний аналіз положень частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв`язку із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 910/14524/22 від 05 червня 2024 року свідчить про те, що передбачений вище механізм поширюється виключно на ті відсотки або пеню, які були предметом судового розгляду та щодо яких судом ухвалено рішення про їх стягнення.
У межах даної справи вимога про стягнення 3 % річних як самостійного способу відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання судом не вирішувалась та відповідного судового захисту не отримала.
Тому, відсутні передбачені законом підстави для застосування процесуального механізму нарахування 3 % річних у майбутньому після ухвалення судового рішення, оскільки такий механізм може бути застосований лише щодо вже присуджених судом відсотків або пені та не створює нового самостійного виду відповідальності.
Також суд зазначає, що пунктом 18) Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тлумачення пункту 18) Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23.
Ураховуючи викладене вище, правові підстави для покладення відповідно до частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України на орган (особу), який здійснюватиме примусове виконання цього судового рішення, обов`язку нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України, відсутні.
Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 280, 282, 289, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 4853687 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31 липня 2024 року - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9 999 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 95 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судовий збір у розмірі 476 (чотириста сімдесят шість) гривень 24 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 966 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят шість) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Повний текст заочного рішення складено 20 квітня 2026 року. 
Учасники справи: 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», ЄДРПОУ: 40966896, місцезнаходження: вулиця Набережно-Корчуватська, будинок 27, приміщення 2, місто Київ, 03045; номер телефона: НОМЕР_5 , email: ufc75334@gmail.com;
Представник позивача: Дідух Євген Олександрович, РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ; номер телефона: НОМЕР_5 , email: ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_7 , email: ІНФОРМАЦІЯ_3

Суддя О. В. Іщенко