номер провадження справи 16/7/23

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 Справа № 908/2010/23(908/3249/25)
м.Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ніколаєнка Романа Анатолійовича, за участі секретаря судового засідання Андрієнко Ю.В., розглянувши матеріали справи №908/2010/23(908/3249/25)

за позовом Приватного підприємства «Оптвинторг» (вул.Незалежної України, 45-Б, м.Запоріжжя, 69037, код ЄДРПОУ 32607804), від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (вул.Тернопільська, 27, м.Дніпро, 49106)
до відповідача - Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, місто Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1, код загальноросійського класифікатора органів державного управління 1318000)
про стягнення 40 429 714,85 грн

в межах справи № 908/2010/23 про банкрутство Приватного підприємства «Оптвинторг» (вул.Незалежної України, 45-Б, м.Запоріжжя, 69037, код ЄДРПОУ 32607804)
ліквідатор – арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (вул.Тернопільська, 27, м.Дніпро, 49106)

За участі представників учасників:
від позивача ПП “Оптвинторг” (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) – ліквідатор арбітражний керуючий Надтока О.В., постанова Господарського суду Запорізької області від 27.08.2024 у справі № 908/2010/23

УСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Запорізької області у складі судді Ніколаєнка Р.А. перебуває справа № №908/2010/23 про банкрутство боржника – Приватного підприємства «Оптвинторг» (ЄДРПОУ 32607804). 
Ухвалою від 04.07.2023 Господарський суд Запорізької області відкрив провадження у справі №908/2010/23 про банкрутство боржника – Приватного підприємства «Оптвинторг» (ЄДРПОУ 32607804). 
Постановою від 27.08.2024 у справі №908/2010/23 суд визнав Приватне підприємство «Оптвинторг» банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначив арбітражного керуючого Надтоку Олену Володимирівну (свідоцтво про право здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1933 від 18.12.2019).
В межах вказаної справи суд отримав позовну заяву Приватного підприємства «Оптвинторг», від імені якого діє ліквідатор Надтока О.В., про стягнення з відповідача - Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації 40 429 714,85 грн збитків.
За положеннями ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства. 
Згідно ч.1 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
У відповідності до ч.2 ст.7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. 
За результатами автоматизованого розподілу, згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.10.2025 розгляд справи (єдиний унікальний номер 908/3249/25) за зазначеним позовом визначено судді Ніколаєнку Р.А., в провадженні якого перебуває справа № 908/2010/23 про банкрутство ПП «Оптвинторг».
За загальним правилом, визначеним у ч.2 (абз.4) ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас, зважаючи на ступінь складності справи, характер спірних правовідносин, з`ясовану необхідність у витребуванні доказів, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
З урахуванням наведених обставин та правових норм, ухвалою від 28.10.2025 позовну заяву ПП «Оптвинторг» суд прийняв до розгляду в межах справи №908/2010/23 про банкрутство ПП «Оптвинторг» та відкрив провадження у справі №908/2010/23(908/3249/25) за позовом, ухвалив розглядати справу в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства. 
Окремо суд врахував, що відповідачем за позовом є держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Відповідними Указами Президента України строк дії режиму воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, воєнний стан триває і на цей час. 
Розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією унеможливлює надсилання ухвал суду на адресу відповідача. Повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань у даній справі здійснюється шляхом розміщення ухвал суду по справі на офіційному вебпорталі судової влади України. 
Підготовче засідання у справі суд призначив на 11.11.2025, 10.00.
На це засідання ПП «Оптвинторг» (ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна) надано пояснення (вих.№02-07/171 від 10.11.2025) з приводу питань, поставлених судом в ухвалі від 28.10.2025 у даній справі №908/2010/23(908/3249/25).
Розгляд справи суд відкладав на 18.12.2025, на 26.01.2026 з підстав, докладно викладених у відповідних ухвалах. 
Ухвалою від 26.01.2026 суд продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, закрив підготовче провадження з розгляду в межах справи №908/2010/23 про банкрутство ПП “Оптвинторг” спору за позовом Приватного підприємства «Оптвинторг», від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна, про стягнення збитків з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (№908/2010/23 (908/3249/25) та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.02.2026 о 14.30.
Ухвалою від 09.02.2026 судове засідання з розгляду справи суд переніс з 24.02.2026 о 14.30 на 25.02.2026, 11.00.
Для участі в засіданні 25.02.2026 в режимі відеоконференції приєдналася ліквідатор ПП «Оптвинторг», засідання розпочато в режимі відеоконференцзв`язку з фіксацією за допомогою системи «vkz.court.gov.ua». 
Ліквідатор у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях. Суд перейшов до з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Представник позивача надала усні пояснення на запитання суду (головуючого), які виникли під час розгляду справи по суті, а також заявила усне клопотання про оголошення перерви для звірки документів, що надані до позовної заяви. 
У судовому засіданні суд оголосив перерву до 04.03.2026 о 10.00.
Судове засідання 04.03.2026 проводилося за участі представника позивача ліквідатора ПП «Оптвинторг» в режимі відеоконференції з використанням системи відеоконференцзв`язку «vkz.court.gov.ua». Суд продовжив з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Представник позивача надала усні пояснення щодо заявленої до стягнення суми, просить при вирішенні спору врахувати всі наявні у матеріалах справи про банкрутство докази. 
Суд завершив стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Суд перейшов до судових дебатів. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. 
В судовому засіданні 04.03.2026 суд справу розглянув, після короткочасної перерви у встановлений час, на підставі ст. 240 ГПК України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України “Про міжнародне приватне право”, пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до положень ст. 5 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 р. держава користується імунітетом, щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.
Згідно зі ст. 7 зазначеної Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді у суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи у силу: a) міжнародної угоди; b) письмового договору; або c) заяви у суді або письмового повідомлення у рамках конкретного розгляду.
У даній справі, позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії та вчинення протиправних дій зі сторони Російської Федерації на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до
порушення миру.
У міжнародному праві, зокрема Декларації про принципи міжнародного права щодо дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН від 24.10.1970, кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий “деліктний виняток” (англ. “tortexсeption”). Умовами, необхідними для застосування “деліктного винятку”, є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у даній справі, суд врахував таке: предметом позову є відшкодування шкоди, завданої юридичній особі внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасової окупації, оточення та протиправних дій на захоплених територіях; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана РФ, яка порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом “генерального делікту”).
Крім того, юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто, у разі застосування “деліктного винятку” будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Як Україна, так і РФ є учасницями міжнародних договорів, а саме:
- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р. (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 № 16-ФЗ;
- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року №2889-XII; РФ - постановою Верховної Ради РФ від 9 жовтня 1992 року № 3620-1.
Згідно із ст. 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.
Відповідно до ст. 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.
Згідно із пп. “г” п. 1 ст. 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.
Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.
Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Росія), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, пп. “г” п. 1 ст. 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.
Відтак, з урахуванням положень статті 1, пп. “г” п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним судом за місцем заподіяння шкоди.
Таким чином, спір щодо відшкодування збитків внаслідок позбавлення позивача належного йому майна прямим актом агресії РФ шляхом окупації території його розміщення та обмеження доступу до нього входить до меж встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади РФ, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів РФ по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах, як приватно-правового так і публічно-правового характеру із жодним із органів Росії, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади Росії перед позивачем не можливе. При цьому, заподіяння шкоди шляхом окупації місця розміщення майна внаслідок прямої військової агресії не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН. Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет РФ не поширюються на випадки заподіяння шкоди суб`єкту господарювання шляхом безпосереднього знищення майна суб`єкта господарювання під час прямої агресії однієї держави-учасниці по відношенню до іншої держави учасниці.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.
У постановах від 18.05.2022 у справах №428/11673/19 та №760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004. Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.
Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17 (п. 50) дійшла висновку, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”).
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що звертаючись із позовом до Російської Федерації для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання.
Стосовно звернення з позовом до Російської Федерації саме в особі Міністерства юстиції Російської Федерації суд відзначає, що відповідно до п.п.3.1) п.3 Розділу І Указу президента РФ від 13.10.2004 № 1313 “Питання Міністерства юстиції Російської Федерації” основними задачами Міністерства юстиції Російської Федерації є забезпечення в межах своїх повноважень представництва та захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав та міжнародних судових органах (п.п.3.1 введено в дію указом президента РФ від 28.05.2018 № 271).
Відповідно до Указу Президента Російської Федерації від 28.05.2018 № 271 “Про внесення змін до Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 13.10.2004 року №1313” внесено в Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затверджене Указом Президента Російської Федерації від 13.10.2004 № 1313 “Питання Міністерства юстиції Російської Федерації” наступні зміни: а) пункт 1 доповнено підпунктом 5 наступного змісту: “5) функції щодо забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку”.
Як вбачається з матеріалів справи, основним видом діяльності позивача – Приватного підприємства “Оптвинторг” (код ЄДРПОУ 32607804) є оптова торгівля напоями (КВЕД 46.34).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №401060968 від 26.10.2024, станом на 24.02.2022 у користуванні ПП “Оптвинторг” перебувала нежитлова будівля, розташована за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, на підставі договору оренди нерухомого майна від 17.05.2018, укладеного ПП “Оптвинторг” та ПрАТ “Запоріжхімбудоптторг” (код ЄДРПОУ 03562224) на строк до 17.05.2028. 
Згідно з умовами, викладеними у п.п. 1.1, 3.1 Договору, ПрАТ “Запоріжхімбудоптторг” передало, а ПП “Оптвинторг” прийняло в строкове платне користування нерухоме майно, що розташоване за адресою: Запорізька обл., м.Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, що є власністю Орендодавця (згідно наведеному в п.1.1 переліку). 
Зазначене майно було передане в оренду ПП “Оптвинторг” з метою здійснення господарської діяльності відповідно до статутних завдань (п. 1.3 Договору). 
Строк оренди складає 10 (десять) років (п.3.1 договору). 
Місто Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Запорізької області було окуповане російською федерацією з 27.02.2022 та перебуває в окупації по теперішній час, що підтверджується відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (із подальшими змінами). 
За твердженням позивача, станом на дату початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та введення на території України воєнного стану в ПП “Оптвинторг” були наявні значні товарні запаси на території майнового комплексу, який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, що вже майже протягом чотирьох років є тимчасово окупованою територією. Швидкість окупації Бердянська (27.02.2022) та значні обсяги товару (на понад 40 млн грн), вимагали б логістичних, фінансових та часових ресурсів, які були фізично відсутні в умовах повномасштабного вторгнення. ПП “Оптвинторг” було здійснено інвентаризацію товарів на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70 станом на 31.12.2021, яка є останньою інвентаризацією запасів на зазначеному складі, та складено акт № 1 від 31.12.2021. Відповідно до зазначеної інвентаризації товарів, станом на 31.12.2021 на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70 зберігався товар ПП “Оптвинторг” на загальну суму 40 429 714,85 грн. 
За доводами позивача, оскільки доступ до товару, що зберігався на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, на загальну суму 40 429 714,85 грн ПП “Оптвинторг” було втрачено у зв`язку з окупацією міста Бердянськ в перші дні повномасштабного вторгнення, зазначено майно є втраченим. Розмір матеріальних збитків (шкоди), заподіяних російською федерацією внаслідок протиправного позбавлення права власності на майно, яке належало позивачу, що підлягає відшкодуванню, складає 40 429 714,85 грн.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України “Про міжнародне приватне право”, права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Порушення свого права позивач вбачає в тому, що Російська Федерація, встановивши повний загальний контроль (effective overall control) над частиною території України, в тому числі над орендованим позивачем складом за адресою м.Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, здійснила захоплення і заволодіння майном, яке належить ПП “Оптвинторг”, що унеможливлює реалізацію господарської діяльності позивача та призвело до збитків у вигляді вартості товару.
Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року “Про Заяву Верховної Ради України “Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні”” визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Преамбулою Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Відповідно до частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.
Водночас, необхідною умовою застосування до відповідача відповідальності у вигляді збитків є доведеність позивачем розміру завданих йому збитків.
Розмір заявлених до стягнення збитків позивач обґрунтовує проведеною на орендованому ним складі інвентаризацією станом на 31.12.2021, за результатом якої складений Акт № 1 від 31.12.2021. 
Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.
За приписами ч.1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
Надаючи оцінку вказаному Акту, суд зазначає, що наданий позивачем у справу №908/2010/23 (908/3249/25) Акт під назвою: «інвентаризація товарів на складі № 1 від 31 грудня 2021р.» не є належним та допустимим доказом у розумінні норм ГПК України. Вказаний Акт не оформлений належним чином, не містить підсумкової суми, не підписаний навіть одноособово позивачем та не засвічений печаткою підприємства, що не надає йому статусу документа бухгалтерського обліку та доказу у господарській справі. 
Також при дослідженні наданого до матеріалів позовного провадження Акта під назвою «інвентаризація товарів на складі № 1 від 31 грудня 2021р.» судом встановлено, що підсумкова сума за цим Актом становить 39 949 987,63 грн, а не 40 429 714,85 грн (ціна позову), як стверджує позивач. 
Суд звертає увагу, що 02.03.2026 від колишнього директора ПП «Оптвинторг» ОСОБА_1 (зазначає адресу : АДРЕСА_1 , електронний кабінет відсутній) в межах справи про банкрутство ПП «Оптвинторг» № 908/2010/23 надійшла заява про долучення до матеріалів справи, на додаток та уточнення попередніх пояснень Харченка В.Ю., Акта інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021р., який містить підписи голови та членів комісії, печатку ПП “Оптвинторг”, іншу кількість товару за переліком – 1135 одиниць, замість 580 у наданому раніше Акті. 
Зазначений документ суд не враховує при розгляді даного спору в межах позовного провадження. 
Ухвалою від 26.01.2026 підготовче провадження з розгляду в межах справи про банкрутство ПП “Оптвинторг” спору за позовом Приватного підприємства “Оптвинторг”, від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (№908/2010/23 (908/3249/25) закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02.2026.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 ГПК України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Згідно із ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, після закриття підготовчого провадження суд додаткові докази не приймає, якщо не визнає поважність причин їх неподання. 
Жодних заяв/клопотань від представника позивача у даній справі відносно поданого після закриття підготовчого провадження документа не надходило. 
Крім того, достовірність наданого 02.03.2026 у межах справи про банкрутство Акта інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021р. є сумнівною, оскільки протягом тривалого часу при розгляді справи про банкрутство, зокрема, при вирішенні заяви ТОВ “Кортева Кроп Україна” про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника (б/н від 22.08.2024), відповідач ОСОБА_1 належно оформлений Акт не надавав.
Оригінал Акту інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021р. наданий у справу про банкрутство після оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 908/2010/23 (908/3249/25) по суті, у якому суд досліджував цей доказ і з`ясовував з позивачем питання неналежного оформлення акту, і перерву оголошував за клопотанням позивача для надання пояснень по сумі за актом, який такий підсумок не містить.
Проте, при прийнятті судом рішення по суті не це (належне оформлення чи не оформлення наданого Акта інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021р.) має вирішальне значення, так як розмір завданих ПП “Оптвинторг” збитків лише цей акт не доводить, а позивач належних та допустимих доказів того суду не надав. 
З 16.12.2022 набрав чинності наказ Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 02.12.2022 № 1522/38858 "Про затвердження методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності" (надалі – Методика).
У відповідності до норм цієї Методики звіт про оцінку збитків - документ, що є результатом незалежної оцінки збитків, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (оцінювачем) відповідно до Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”.
Відповідно до п. 4 розділу І основних положень Методики, «об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно з підпунктами 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії РФ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2022 № 951);
п.5. Оцінка шкоди та збитків, що проводиться відповідно до цієї Методики, здійснюється з такою метою:
визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, у межах кримінальних проваджень відповідно до законодавства України;
визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання постраждалими заяв на компенсацію;
визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання позовів (у тому числі колективних) постраждалими до судових інстанцій, зокрема міжнародних, а також подання позову державою Україна до міжнародних судових інстанцій;
інші цілі, визначені законодавством.
п.6. Така мета згідно з цією Методикою досягається шляхом визначення у вартісному виразі:
розміру реальних збитків;
упущеної вигоди;
потреб у витратах, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії.
п.10. Під час оцінки (визначення розміру) збитків відповідно до цієї Методики необхідним є отримання визначеного законодавством документа, який підтверджує, що втрата, руйнування або знищення майна відбулася внаслідок збройної агресії.».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. 
Додатком до Порядку є Загальні засади оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі – Загальні засади), які складаються з розділів – Основні положення, Організаційні засади оцінки збитків та Методичні засади визначення розміру збитків, спричинених збройною агресією.
Відповідно до п. 5 Загальних засад, розділ Основні положення (додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.22 №326), оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Аналітична оцінка шкоди та збитків проводиться органами державної влади або органами місцевого самоврядування самостійно або із залученням фахівців, підприємств, установ, організацій будь-якої форми власності, а також може проводитися самостійно підприємствами, установами, організаціями з урахуванням вимог стандартної методології, що визначені цими Загальними засадами та відповідними методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Особливості проведення аналітичної оцінки та форми її проведення визначаються методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Стандартизована оцінка збитків проводиться органами державної влади або органами місцевого самоврядування, яким Кабінетом Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру збитків, завданих внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів, спричинених збройною агресією Російської Федерації, із використанням стандартного набору вихідних даних та дотриманням вимог стандартної методології, що визначені цими Загальними засадами та відповідними методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Проведення судової експертизи, що пов`язана з оцінкою збитків, та діяльність судових експертів, що пов`язана з оцінкою майна, здійснюються на умовах і в порядку, передбачених Законом України “Про судову експертизу”, з урахуванням особливостей методичного регулювання оцінки збитків, спричинених втратою, руйнуванням та пошкодженням майна державної, комунальної та приватної форм власності в ході збройної агресії Російської Федерації, визначених цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. При цьому в дослідницькій частині висновку судового експерта відображаються усі процедури, пов`язані з оцінкою збитків, що визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. Організаційні засади проведення судовими експертами експертних досліджень визначаються законодавством з питань судово-експертної діяльності.
Відповідно до п. 11,12 Загальних засад, розділ Організаційні засади оцінки збитків (додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.22 №326), за результатами аналітичної оцінки складається аналітичний звіт в електронній формі та у паперовій формі (у разі потреби), який підписується спеціалістами, що безпосередньо проводили таку оцінку; Форма аналітичного звіту та акта оцінки збитків встановлюється методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Відповідно до п. 16-18 Загальних засад оцінка збитків проводиться за наявності вихідних даних, необхідних для проведення оцінки, та наявності інформаційних джерел.
Під час обрання виду оцінки, що проводиться для досягнення цілей оцінки шкоди та збитків, враховується наявність фізичного доступу до об`єкта оцінки, вихідних даних та інформаційних джерел, а також час, необхідний для проведення відповідної оцінки. Наявність можливостей проведення одного виду оцінки не виключає можливість проведення іншого виду оцінки після появи необхідного доступу до об`єкта оцінки чи усунення перешкод до такого доступу. Жоден з видів оцінки, визначених цими Загальними засадами, не є виключним для досягнення цілей оцінки шкоди та збитків, крім випадків, коли проведення конкретного виду оцінки визначено законодавством.
У разі відсутності вихідних даних, необхідних для проведення стандартизованої оцінки збитків відповідно до методик оцінки шкоди та збитків, що передбачені пунктом 5 Порядку, орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому Кабінетом Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації, звертається до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, постраждалих про надання відсутніх вихідних даних та інформації, необхідних для проведення стандартизованої оцінки збитків.
Стандартизована оцінка збитків не проводиться в разі неможливості отримання достатнього обсягу вихідних даних, необхідних для проведення такої оцінки.
У разі неможливості проведення стандартизованої оцінки збитків та незалежної оцінки збитків можуть використовуватися результати аналітичної оцінки збитків.
Методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, встановлюються види, типи інформаційних джерел, особливості встановлення категорій інформаційним джерелам та особливості відображення таких інформаційних джерел в актах оцінки збитків (звітах про оцінку збитків, висновках експерта).
Методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, встановлюються окремі набори вихідних даних відповідно до окремого напряму визначення розміру збитків із описом характеристик таких даних, деталізацією їх показників.
Вихідними даними, що застосовуються під час оцінки збитків, є:
правова, технічна та інша документація на майно, що зазнало руйнівного впливу, яка дає змогу його ідентифікації, зокрема документи, які складені відповідними комісіями під час огляду об`єкта збитків і ґрунтуються на судженнях (свідченнях) членів комісій;
звіт (акт) про обстеження пошкоджених та/або знищених об`єктів після завдання шкоди з рекомендаціями щодо подальшої експлуатації, складений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 257 “Про затвердження Порядку проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва” (Офіційний вісник України, 2017 р., № 33, ст. 1045);
інші документи, які містять характеристики об`єкта оцінки, визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Для аналітичної оцінки можуть застосовуватися інші вихідні дані.
Інформаційними джерелами, що застосовуються під час оцінки збитків, є:
результати огляду об`єкта оцінки, що здійснений, зокрема, з використанням технічних засобів та інформаційних джерел (фотоматеріали, відеоматеріали, геопросторові дані, цифрові картографічні матеріали, дані дистанційного зондування Землі та їх похідні продукти, аналітика соціальних мереж, існуюча публічна інформація тощо);
ринкові дані, які застосовуються під час проведення оцінки збитків: інформація про угоди купівлі-продажу подібного до об`єкта оцінки майна, ринкові ціни на подібне майно тощо;
інші інформаційні джерела, які можуть бути застосовані під час оцінки збитків, визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, зокрема інформація з інших актів (звітів, експертиз), складених за результатами оцінки збитків.
Згідно із пп. 18 п. 2 Порядку, визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у т.ч. господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.
У справі, що розглядається, втрачено доступ до майна – поставленого позивачу ТОВ «Одеський завод класичних вини» у період з 01.01.2021 по 16.09.2021 товару, який зберігався на складі в окупованому місті Бердянськ Запорізької області після 24.02.2022. Як зазначає заявник, до майна було втрачено доступ у зв`язку з окупацією міста і неможливо було вивезти майно на не окуповану територію України у зв`язку із небезпекою для життя.
Збитки в такому разі мають бути оцінені експертом з складанням Аналітичного звіту про оцінку збитків. 
Аналітична оцінка збитків — це метод визначення вартості втрачених або пошкоджених активів без фізичного огляду майна (в основному для об`єктів на окупованих територіях), що базується на системному аналізі документальних та альтернативних джерел. 
Оскільки огляд неможливий, збитки оцінюються виходячи з фінансової звітності за 2021 рік (база, що підтверджує наявність активів до активної фази війни); дані складського обліку за січень-лютий 2022 року (встановлення точної кількість залишку на дату втрати контролю над складом); первинні документи (договори з постачальниками, видаткові накладні, сертифікати якості (особливо важливо для товару боржника – алкоголю), що підтверджують вартість придбання та терміни придатності.
Позивач мав би надати докази у підтвердження фізичної втрати майна: письмові пояснення матеріально-відповідальних осіб (завідувача складу, охоронців) про стан майна на момент евакуації; інформація про бойові дії (дані з відкритих джерел, звіти DeepState, повідомлення Генштабу або ЗМІ про захоплення конкретного населеного пункту/складу).
Для визначення розрахунку збитків (Методика №326 та №3904) експертом при Аналітичній оцінці використовуються два підходи до ціноутворення: за ціною придбання (історична вартість) - на основі звітності та накладних, та за ринковою ціною (відновлювальна вартість) - експерт може розрахувати суму, яка була б необхідна для придбання аналогічного обсягу товарів за ринковими цінами на дату подання позову або оцінки. При цьому оцінюється ліквідність та знос (для продуктів). Експерт проводить розрахунок залишку терміну придатності. 
Результатом такого дослідження є Аналітичний звіт про оцінку збитків. Він складається за спеціальною формою і підписується оцінювачами або фахівцями. Цей документ містить застереження, що оцінка проведена без фізичного обстеження у зв`язку з форс-мажорними обставинами (окупацією).
Таким чином, в даному випадку позивач був повинен надати суду Аналітичний звіт про оцінку збитків, а також не був позбавлений можливості представити сертифікат Торгово-промислової палати (ТПП) про форс-мажор, документ, який офіційно засвідчує, що збройна агресія та окупація є обставиною непереборної сили, яка унеможливила доступ до майна та його вивезення; акт інвентаризації станом на лютий 2022 року, додати сертифікати на конкретні партії алкоголю та продуктів, щоб довести їхню якість та вартість на момент окупації, або наказ по підприємству та акт про неможливість проведення інвентаризації станом на дату окупації, або акт інвентаризаційної комісії, де фіксується, що станом на дату окупації (згідно з даними Мінреінтеграції) на балансі перебували продукти та алкоголь, доступ до яких втрачено; свідчення працівників/осіб (пояснення/заяви свідків), які бачили майно востаннє перед евакуацією; наказ про призупинення діяльності філії/складу у зв`язку з окупацією; витяг з Переліку територій (Мінреінтеграції), який підтверджує, що місто, де розташований склад, офіційно перебуває в окупації з конкретної дати; витяг з ЄРДР про скоєння злочину щодо боржника, його майна (отримання статусу потерпілого в межах кримінального провадження), тощо.
Жодних із наведених документів позивачем ПП «Оптвинторг», від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока О.В., при зверненні з позовом суду не надано. 
Слід зазначити, що ухвалою про відкриття провадження у справі суд зобов`язував позивача представити:
- інвентаризацію товарів на складі № 1 від 31.12.2021 (наданий до матеріалів позову документ не підписаний, не містить підсумкової суми);
- пояснення та докази щодо оплати товару, отриманого за переліченими у позовній заяві видатковими накладними;
- пояснення та докази щодо проведення оцінки шкоди та/або збитків, завданих боржнику внаслідок збройної агресії проти України згідно з положеннями п.1-6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, за Методикою визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженою спільним наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України № 3904/1223 від 18.10.2022.
Ліквідатор вимоги ухвали суду не виконала. У наданих суду письмових поясненнях, посилаючись на положення п. 4.1, 7, 9 Методики та наявність у матеріалах справи копії інвентаризації товарів ПП «Оптвинторг» на складі № 1 від 31.12.2021, а також втрату фінансово-господарської документації, яка зберігалась у орендованих у м. Бердянськ приміщеннях, ліквідатор вказала на неможливість проведення інвентаризації або оцінки шкоди та/або збитків, згідно з положеннями п.1-6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, за Методикою визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації.
Проте, посилаючись на окремі положення Методики, ліквідатор божника залишила поза увагою регламентацію дій по визначенню розміру збитків саме досліджуваного випадку. 
З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення позивачем збитків належними доказами у позові не обґрунтовано і не доведено. Передбачений законом, нормами КУзПБ обов`язок такого визначення на підставі законодавчо встановленого порядку ліквідатором проігноровано та заявлено завідомо необґрунтований позов.
Посилання ліквідатора на встановлені судом обставини, зокрема, щодо залишку товарів на заявлену до стягнення суму, при розгляді питання про покладення солідарної відповідальності на керівника (ухвала суду від 19.12.2024 у справі № 908/2010/23), що не підлягають доказуванню, суд відхиляє. В даному випадку суд вирішував питання щодо наявності або відсутності правових підстав для притягнення керівника цього підприємства ОСОБА_1 до солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів і з цього ракурсу суд досліджував наявні у справі докази (передусім баланси підприємства станом на 31.12.2021) та надавав оцінку діям/бездіяльності керівника боржника. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових та фактичних підстав для покладання на відповідача відповідальності у вигляді стягнення збитків у заявленому розмірі 40 429 714,85 грн.
Судовий збір за розгляд позовної заяви позивачем не сплачувався на підставі п.22 ч.1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір”, тому суд не здійснює розподіл судового збору за наслідками розгляду справи. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 3, 12, 20, 129, 194, 232, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити. 

Копії рішення надіслати кредиторам, боржнику, ліквідатору до електронних кабінетів підсистеми “Електронний суд” ЄСІКС.

Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту за правилами, визначеними ст. 254, 256-259 ГПК України. 
Повне рішення складено та підписано 10.03.2026. 

Суддя Р.А.Ніколаєнко