П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року місто Київ 
справа № 381/1523/25
провадження № 22-ц/824/1658/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»
відповідач - ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальні «Юніт Капітал»

на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Анапріюк С.П., - 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 91000 грн. та судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.01.2024 ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено електронний договір № 7452324 про надання споживчого кредиту.
Взяті на себе зобов`язання кредитор виконав та надав відповідачу кредитні кошти у розмірі, встановленому договором.
Відповідач свої обов`язки за вказаним договором не виконав, не повернув кредитні кошти та проценти за користування кредитом.
Позивач стверджує, що на підставі укладених з первісними кредиторами договорів факторингу він набув права вимоги до відповідача за вказаним правочином.
Оскільки відповідач не погасив заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 червня 2025 року відмовлено у задоволені позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.
Апелянт погоджується зі встановленим судом першої інстанції фактом укладення відповідачем кредитного договору № 7452324 від 7 січня 2024 року з ТОВ «Авентус Україна» та отримання грошових коштів у визначеному розмірі.
Однак в частині висновків щодо відсутності доказів переходу права вимоги до позивача вважає висновки суду помилковими. 23 жовтня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Фактор) укладено Договір факторингу № 23.10/24-Ф, до якого додані витяг з реєстру боржників, акт прийому-передачі реєстру, платіжна інструкція № 166 від 30 жовтня 2024 року. 
20 січня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Клієнт) та ТОВ ««Юніт Капітал» (Фактор) також укладено Договір факторингу № 20/01/2025-01, до якого долучено такий же перелік документів. Таким чином до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 91000 грн. Вважає що товариством надано необхідні докази, які підтверджують право його вимоги.
Щодо суми заборгованості вважає, що сторонами погоджено умови договору. Скаржником надано розрахунок заборгованості створений та підписаний ТОВ «Авентус Україна» (Додаток №10 до позовної заяви). Підписавши кредитний договір, позичальник надав свою згоду на сплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнані. Нарахування відсотків за користування Кредитом відображені в наданому розрахунку відбувались згідно з погодженими умовами Кредитного договору № 7452324 від 7 січня 2024 року. Скаржником жодних нарахувань за кредитним договором не здійснювалось.
Позивач, посилаючись на зазначені обставини, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» 19 056 грн. судових витрат понесених в суді першої та апеляційної інстанції у вигляді сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та 3 633,60 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. 
Правом на подання відзиву відповідач не скористався. 
В судове засідання не з`явилися учасники справи, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується звітами про доставку судового повідомлення до електронних кабінетів позивача ТОВ «Юніт Капітал» та його представника адвоката Тараненка А.І. та до електронного кабінету відповідача ОСОБА_1 .
Будь-яких заяв від сторін щодо їхньої участі у судовому засіданні до Київського апеляційного суду не надходило. 
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.
Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення ( частина 5 статті 268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 7 січня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та відповідач уклали кредитний договір № 7452324.
Відповідно до п. 1.2 договору, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати обов`язки передбачені договором.
Відповідно до п.1.3-1-4 договору, сума кредиту складає 25000,00 грн, тип кредиту - кредит, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплатою процентів кожні 30 днів.
Відповідно до п. 1.5.1-1.5.2 стандартна процентна ставка 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процентна ставка 1,10% в день та застосовується відповідно до умов, якщо споживач до 06.02.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого платежу.
Відповідно до п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача за № НОМЕР_1 .
На підтвердження надання кредиту позивач надав лист ТОВ «Пейтек» від 13 листопада 2024 року, згідно з відомостями якого 7 січня 2024 р перераховано кошти на рахунок відповідача в розмірі 25000 грн., маска картки № НОМЕР_1 .
23 жовтня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 23.10/24-Ф, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до боржників, які зазначені у Реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною цього договору.
На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою Реєстр боржників до договору факторингу № 23.10/24-Ф від 23 жовтня 2024 року.
20 січня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 20/01/2025-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право грошової вимоги до боржників, які зазначені у Реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною цього договору.
На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою Реєстр боржників за договором факторингу 20/02/2025-01 від 20 січня 2025 року.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Картка обліку договору (розрахунок заборгованості), згідно з відомостями відповідач має заборгованість за договором кредиту в розмірі 91000 грн, з яких заборгованість по кредиту 25000,00 грн; заборгованість по несплачених процентах за користування кредитом 66000 грн.
На підтвердження цієї суми боргу позивач подав до суду документ з назвою «Виписка з особового рахунку відповідача» за період 20 січня 2025 року -27 лютого 2025 року.
На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало відповідь №БТ/Е-4638 від 29 травня 2025 року, згідно з відомостями якої платіжна картка № НОМЕР_2 емітована картка на ім`я ОСОБА_1 . Також зазначено що 7 січня 2024 року на вказану платіжну картку успішно зараховано платіж у сумі 25000 грн. Додатково повідомлено, що кошти зараховувались не по реквізитах, а через платіжну систему, тому у банку відсутня інформація щодо призначення, рахунків відправників, підтвердити чи спростувати факт призначення платежу та транзакцію банк не може. Зазначено фінансовий номер телефону за вказаною платіжною карткою, який знаходився в анкетних даних ОСОБА_1 ..
Також надано виписку про рух коштів по картці за 7 січня 2024 року.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем договори факторингу, укладені між ним та первісними кредиторами не містять інформації про кредитні договори, за якими передається право вимоги, не містять даних про особу-боржника, щодо суми заборгованості та інші необхідні відомості для такого виду договорів. Крім цього, позивач надав документи з назвою «Реєстр боржників до договору факторингу», які не є належним чином засвідченим витягом чи копією оригінального реєстру прав вимоги, який мав бути підписаний обома сторонами правочину, оскільки є окремими аркушами паперу, перший та другий з яких (з інформацією стосовно відповідача) містять інформацію, яку надрукував позивач та яка, на його думку, відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, що є додатком до договору факторингу. Останній аркуш цього документу містить засвідчувальні реквізити сторін договору/реєстру. Проте ці реквізити відокремлені від тексту документа, щодо унеможливлює з`ясування який саме документ та інформацію вони засвідчують.
Разом з тим суд дійшов висновку, що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними. Однак не погодився з розміром нарахованих відсотків, оскільки у зв`язку із положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону (п. 5 розділу І Закону України «Про споживче кредитування»), де встановлено, що первісний кредитор мав право на нарахування процентів відповідачу за цим кредитним договором в розмірі не більше 1% щодня.
Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Так, судом установлено та відповідачем не спростовано той факт, що 7 січня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та відповідач уклали кредитний договір № 7452324. Відповідно до п.1.3-1-4 договору, сума кредиту складає 25000 грн., тип кредиту - кредит, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплатою процентів кожні 30 днів. 
Відповідно до п. 1.5.1-1.5.2 стандартна процентна ставка 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процентна ставка 1,10% в день та застосовується відповідно до умов, якщо споживач до 6 лютого 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого платежу.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, на та у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц виснував, «що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75 , виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
На підтвердження надання кредиту позивач надав лист ТОВ «Пейтек» від 13 листопада 2024 року, згідно з відомостями якого 7 січня 2024 року перераховано кошти на рахунок відповідача в розмірі 25000 грн., маска картки № НОМЕР_1 . На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало відповідь № БТ/Е-4638 від 29 травня 2025 року, згідно з відомостями якої платіжна картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_1 . Також зазначено що 7 січня 2024 року на вказану платіжну картку успішно зараховано платіж у сумі 25000 грн. Зазначено фінансовий номер телефон.
Відтак, первісний кредитор свої зобов`язання за договором № 7452324 виконав у повному обсязі, що підтверджується належними доказами, зокрема випискою про рух коштів.
Для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
У постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Фактор) укладено Договір факторингу №23.10/24-Ф. Надана копія договору факторингу містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору. Відповідно до п.1.1. Фактор передав грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу), а Клієнт відступив Факторові Право грошової Вимоги. Право Вимоги - права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) Заборгованостей з Боржників, які виникли на підставі кредитних договорів; Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору. Витяг долучено до матеріалів справи. Згідно із п. 1.2. перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому - передачі реєстру боржників згідно Додатку №3, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Таким чином, відповідно до витягу з реєстру боржників за Договором факторингу №23.10/24-Ф від 23 жовтня 2024 року від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 91 000 грн.. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №23.10/24-Ф від 23.10.2024 та платіжною інструкцією №166 від 30.10.2024, яка свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу (Додатки №14, №15).
20 січня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Клієнт) та ТОВ «Юніт капітал» (Фактор) укладено Договір факторингу № 20/01/2025-01. Надана копія договору факторингу містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору. Відповідно до п. п.1.1 Фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Згідно п. 1.2. перелік боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком № 1, що є невід`ємною частиною Договору. Пунктом 1.3. Договору встановлено, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі прав вимоги згідно з Додатком № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Відповідно до витягу з реєстру боржників за Договором факторингу № 20/01/2025-01 від 20 січня 2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Скаржника перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 91 000 грн. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі прав вимоги за Договором факторингу № 20/01/2025-01 від 20 січня 2025 року та платіжними інструкціями №213 від 20 січня 2025 року та №253 від 10 лютого 2025 року, яка свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу (Додатки №18, №19).
Копії договорів факторингу та витяг з реєстру прав вимоги, не зважаючи на те, що такий витяг містяться на окремих аркушах, є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором є помилковим, оскільки ТОВ «Юніт Капітал» у передбаченому законом порядку відповідно до послідовно укладених договорів факторингу, на виконання яких підписувалися реєстри передачі прав вимог до боржників, набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним із первісним кредитором.
Протилежний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 7 січня 2024 року № 7452324, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 7 січня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та відповідач уклали кредитний договір № 7452324. Відповідно до п. 1.2 договору, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконанні обов`язки передбачені договором.
Відповідно до п.1.3-1-4 договору, сума кредиту складає 25000 грн, тип кредиту - кредит, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплатою процентів кожні 30 днів.
Як вбачається зі змісту договору, яким погоджений сторонами та не оспорюється, строк надання кредиту встановлюється терміном 360 днів. Установлено, що кредитні кошти в сумі 25000 грн. первісний кредитор перерахував в день укладання договору 7 січня 2024 року. Відповідно, останнім днем погашення заборгованості згідно умов договору є 1 січня 2025 року.
Враховуючи наведене, заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 25000 грн. 
Щодо нарахованих позивачем відсотків суд керується наступним.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як вбачається зі змісту п. 1.4 кредитного договору - кредит надається строком на 360 днів(а.с.92 том 1).
Відповідно до п. 1.5.1-1.5.2 стандартна процентна ставка 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процентна ставка 1,10% в день та застосовується відповідно до умов, якщо споживач до 6 лютого 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого платежу.
Отже, розмір відсотків, що були передбачені умовами договору та погоджені сторонами становить 66000 грн.
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 виконав вимоги п.1.5.2 договору та активував функцію продовження строку дисконтного. Більше того, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що відповідачем взагалі не здійснювались жодні платежі для погашення кредиту. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 доказів виконання своїх зобов`язань не надав, контрозрахунків не навів. Зазначив, що вимога про стягнення 91000 грн. заборгованості є неспівмірною сумі кредиту та не може перевищувати 50000 грн.
Однак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності нарахованих в розмірі 66000 грн. відсотків, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Закону України «Про споживче кредитування», визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Відповідно до ст. 1 Закону, що містить визначення термінів, 1-1) договір про споживчий кредит ? вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; 1-2) денна процентна ставка ? загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
На момент укладення кредитного договору, положення ст. 8 Закону містили умови щодо граничного розміру щоденної процентної ставки.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону (п. 5 розділу І Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
При цьому, згідно п. 4, надавачам фінансових послуг, не зазначеним у пункті 3 цього розділу (п. 3 - це банки), та надавачам допоміжних послуг протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом слід привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.
Отже, починаючи з 25 грудня 2023 року (наступний день після набрання Законом чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не може перевищувати 1%.
Надавачі фінансових послуг, яким є первісний кредитор у цих правовідносинах, зобов`язані привести свою діяльність у відповідність до вищевказаних змін.
Однак первісний кредитор не привів свою діяльність, умови укладених ним договорів у відповідність до вимог чинного законодавства в частині щоденної процентної ставки та продовжив після 25 грудня 2023 року нараховувати відсотки за договором відповідачу за щоденною ставкою 2,2% на день, що перевищувало максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки визначений законодавством.
Вказане безумовно порушує право відповідача порівняно з іншими споживачами фінансових послуг, оскільки умови кредитного договору в частині щоденної відсоткової ставки 2,2% на день є несправедливими.
З огляду на це вказані умови договору при вирішенні цього спору підлягають зміні з урахуванням приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.
За цих обставин суд констатує, що первісний кредитор мав право на нарахування відсотків відповідачу за цим кредитним договором в розмірі не більше 1% щодня.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками згідно розрахунку заборгованості за період з 7 січня 2024 року по 22 жовтня 2024 року, тобто в межах строку дії договору в сумі 66000 грн. 
Згідно вказаних умов договору відсотки за цей період (289 днів) складуть суму 72250 грн. (25000 грн. x 1 % = 250 грн.). Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог сума заборгованості за відсотками яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 за кредитним договором від 7 січня 2024 року (289 днів) згідно позовних вимог складає 66000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 25000 грн. та відсотків у розмірі 66000 грн. 
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду згідно з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд керується наступним.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 ст. 133 ЦПК України, п. 1 ч. 3 133 ЦПК України).
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представник позивача надав копію договору про надання правничої допомоги № 10/02/25-02 від 10 лютого 2025 року, протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 10/02/25-02 від 10 лютого 2025 року, додаткову угоду № 5 до Договору про надання правничої допомоги № допомоги № 10/02/25-02 від 10 лютого 2025 року, акт приймання - передачі наданих правових послуг від 10 лютого 2025 року від 8 липня 2025 року із зазначенням вартості та часу наданих послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином колегія суддів вважає обґрунтованою суму яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 7000 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити. 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 7 січня 2024 року в загальному розмірі 91000 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 25000 грн., заборгованість за відсотками - 66 000 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2422,40 грн. та апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн., що в загальному складає суму 6056 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в сумі 7000 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус