ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

21 січня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/971/25 

За позовом Чопської міської ради Закарпатської області, м. Чоп Закарпатської області 
до відповідача Фізичної особи – підприємця Пигіна Віктора Васильовича, м. Чоп Закарпатської області 
про стягнення 40 032,73 грн, в тому числі 33 978,45 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 4706,51 грн інфляційних нарахувань та 1347,77 грн трьох процентів річних,

Суддя господарського суду – Пригара Л.І.
Секретар судового засідання – Нікулочкіна О.В.

представники:
Позивача – не з`явився
Відповідача – не з`явився 

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.09.2025 відкрито провадження у справі №907/971/25 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.10.2025. Явку уповноважених представників сторін, в тому числі позивача, у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачеві строк для надання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк для надання суду та відповідачу відповіді на відзив у порядку ст. 165 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.
Ухвалою суду від 21.10.2025 підготовче засідання у справі відкладалось з підстав, наведених в ухвалі суду.
У підготовчому засіданні 04.11.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувалась перерва до 20.11.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/971/25 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 11.12.2025. Явка уповноважених представників учасників процесу в судове засідання судом визнана на власний розсуд.
В судовому засіданні 11.12.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошено перерву до 21.01.2026.
Представник позивача через канцелярію суду подала заяву б/н від 21.01.2026 (вх. №02.3.1-02/461/26 від 21.01.2026), за змістом якої просить розгляд справи здійснити за її відсутності; позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні.
Відповідач явку в судове засідання не забезпечив, натомість, поданою через канцелярію суду заявою б/н від 14.01.2026 (вх. №02.3.1-02/287/26 від 15.01.2026) просить суд відкласти судове засідання, призначене на 21.01.2026, на більш пізній строк, а саме, лютий місяць, у зв`язку з неможливістю прибути на вказане судове засідання по розгляду даної справи.
Розглянувши подану відповідачем заяву про відкладення розгляду справи на інший термін, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
У даному контексті суд зазначає, що сторони мають не тільки процесуальні права, але й процесуальні обов`язки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частина 4 вказаної статті регламентує, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Зловживання правом має місце, коли під видимою формальною реалізацією прав учасника провадження, що визначені ст. 43 ГПК України, такий учасник провадження має намір затягувати судовий процес.
Згідно зі статтею 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі “Тойшлер проти Германії” (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 сформулював правовий висновок про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. 
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 07.07.2022 у справі №918/539/16, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У даному контексті суд звертає увагу на те, що відповідач не зазначив об`єктивної неможливості проведення судового засідання, призначеного на 21.01.2026, без його участі. 
Що ж стосується наведених відповідачем тверджень про неможливість явки в судове засідання, то таке не підтверджено будь – якими обґрунтуваннями та відповідними документальними доказами, з огляду на що не може бути визнано судом поважною причиною неявки в судове засідання.
Водночас відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17. 
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Водночас ураховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, і наданих суду документальних доказів достатньо для вирішення спору по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення у справі, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату.
Згідно із приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач просить суд задоволити позов у повному обсязі, покликаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014, строк якого був поновлений на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20 за позовом Чопської міської ради Закарпатської області до Фізичної особи – підприємця Пигіна Віктора Васильовича про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки, в частині сплати орендних платежів за період із листопада 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого у відповідача виникла та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 33 978,45 грн. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем зобов`язання в частині сплати орендних платежів, позивачем заявлено до стягнення з останнього 4706,51 грн інфляційних нарахувань та 1347,77 грн трьох процентів річних.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву б/н від 17.11.2025 (вх. №02.3.1-02/10028/25 від 18.11.2025), яким заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, покликаючись на нелегітимність позивача як органу місцевого самоврядування; відсутність у відповідача як договірних так і будь – яких інших відносин з позивачем; неотримання від позивача копії позовної заяви та доданих до неї документів. Крім того, наголошує на тому, що жодних Договорів оренди з Чопською міською радою ним не підписувалося. 

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Представник позивача надісланою через підсистему “Електронний суд” відповіддю на відзив вих. №90/971/25-3 від 04.11.2025 (вх. № 02.3.1-02/9679/25 від 06.11.2025) заперечила проти доводів відповідача, покликаючись на те, що оскільки Верховною Радою України не призначені чергові вибори до органу місцевого самоврядування, підтверджено повноважність у тому числі міських голів до обрання нових та до початку здійснення ними своїх повноважень у встановленому порядку та після припинення воєнного стану, та з огляду на норми чинного законодавства, повноваження Чопського міського голови є законними та легітимними, а доводи відповідача є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству України. Повноваження ж представника позивача підтверджується Положенням про правовий відділ апарату Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області та її виконавчого комітету; посадовою інструкцією головного спеціаліста правового відділу апарату Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області та її виконавчого комітету; довіреністю представника Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області Скиби С.С. №03-15/46 від 10.01.2025. 
Крім того, на переконання представника позивача, позиція відповідача відносно нелегітимності влади є суперечливою, з огляду на те, що відповідачем щорічно подається заява на ім`я міського голови Валерія Самардака про отримання матеріальної допомоги. 
На спростування аргументів відповідача щодо відсутності у нього будь – яких, в тому числі і договірних відносин з позивачем, представник позивача покликається на наявні у матеріалах справи копію Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014; копію акту прийому-передачі земельної ділянки як Додатку до Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014; копію рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20, яке набрало законної сили 11.12.2020; копію рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.09.2023 у справі №907/842/22.
При цьому, представник позивача зазначає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20 про визнання укладеною Додаткової угоди про продовження терміну Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 строком на 5 років відповідачем не оскаржувалось, а отже Договір є чинним як і усі права та обов`язки, передбачені ним. 
Представник позивача звертає увагу суду на те, що на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20 про визнання укладеною Додаткової угоди про продовження терміну Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014, Господарським судом Закарпатської області вже стягувалась заборгованість з відповідача за цим же Договором за попередній період (жовтень 2019 року-жовтень 2022 року).
Спростовуючи твердження відповідача про неотримання ним копії позовної заяви та доданих до неї документів у даній справі представник позивача наполягає, що ним дотримано положення п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України щодо долучення до матеріалів позовної заяви доказів надіслання такої відповідачу у справі, з огляду на що усі ризики, пов`язані із неотриманням відповідачем процесуальних документів та недотриманням процесуальних строків несе відповідач.
Водночас представник позивача наполягає, що твердження відповідача про неотримання ним позовної заяви з доданими до неї документами жодним чином не впливають на розгляд по суті позовних вимог у справі №907/971/25 та не спростовують їх.
Поданим через канцелярію суду клопотанням б/н від 11.12.2025 (вх. №02.3.1-02/10871/25 від 11.12.2025) відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у даній справі з огляду на непогодження представником позивача пропозиції відповідача щодо проведення експертизи документів, що стосуються спірних правовідносин.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Чопською міською радою Закарпатської області (орендодавцем, позивачем у справі) та Фізичною особою – підприємцем Пигіна Віктором Васильовичем (орендарем, відповідачем у справі) було укладено Договір оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 (далі – Договір), за яким згідно рішення 39-ої сесії 5-го скликання Чопської міської ради №6 від 15.09.2010 орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: м. Чоп, вул. Прикордонників, 9 (далі – земельну ділянку) (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0405 га (кадастровий номер 2111000000:11:018:0009).
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 111 042,90 грн. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки підлягає щорічній індексації відповідно до закону. На земельній ділянці знаходиться майно орендаря, що належить йому на праві приватної власності згідно договору дарування від 20.10.1998, посвідченого приватним нотаріусом Дроботя А.Й., зареєстровано в реєстрі правочинів за №2745, а саме будівля магазину загальною площею 177,46 кв.м. (п. 2.2., 2.3. Договору).
За змістом п. 3.1. Договору, Договір оренди земельної ділянки укладено строком на 5 (п`ять) років. Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар зобов`язаний не пізніше, ніж за місяць до спливу строку Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Пунктами 4.1. – 4.4. Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у вигляді грошової суми у розмірі 6% (шести відсотків) від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної п. 2.2. Договору, з розбивкою річної суми орендної плати щомісячно, протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Розмір річної орендної плати становить: 6662,57 грн або 555,21 грн на місяць. Сума орендної плати вноситься на відповідний розрахунковий рахунок орендодавця. Розмір орендної плати змінюється відповідно до зміни розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки. В тому числі внаслідок щорічної індексації.
Згідно із п. 5.1. Договору, земельна ділянка передається в оренду із земель житлової та громадської забудови для ведення роздрібної торгівлі та надання комерційних послуг (код КВЦПЗ 03.07.).
Відповідно до п. 6.2. Договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється за Актом приймання – передачі земельної ділянки протягом п`яти днів з моменту підписання Договору.
Пунктами 11.1. та 11.2. Договору передбачено, що зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо змін умов Договору, спір розв`язується у судовому порядку.
Цей Договір набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації (п. 13.1. Договору).
Як вбачається із наявного в матеріалах справи акту приймання – передачі земельної ділянки б/н від 2014 року, підписаного сторонами наявного спору, орендарю передано в оренду земельну ділянку площею 0,0405 га з кадастровим номером 2111000000:11:018:0009, яка знаходиться за адресою: м. Чоп, вул. Прикордонників, 9.
В подальшому, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20, що набрало законної сили 11.12.2020, позов Чопської міської ради Закарпатської області до відповідача Фізичної особи – підприємця Пигіна Віктора Васильовича про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки задоволено повністю. Визнано укладеною Додаткову угоду про поновлення Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014, укладеного між Чопською міською радою (код ЄДРЮОФОПтаГФ 04053737) та Фізичною особою – підприємцем Пигіною Віктором Васильовичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в редакції позивача, зокрема, але не виключно: 
“1. Враховуючи норми частини 6 статті 33 Закону України “Про оренду землі”, наявність майна орендаря на земельній ділянці, загальною площею 0,0405 га, кадастровий номер 2111000000:11:018:0009, яка розташована за адресою: місто Чоп, вулиця Прикордонників, 9, сторони домовились продовжити дію Договору оренди земельної ділянки від 01.10.2014 №01/2014 строком на 5 років на тих самих умовах, які були передбачені зазначеним договором. 
2. Відповідно до пункту 4.5 Договору оренди земельної ділянки від 01.10.2014 року №01/2014, враховуючи витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вулиці Прикордонників, 9, в місті Чоп, загальною площею 405 м.кв., кадастровий номер 2111000000:11:018:0009, сторони погодили внести зміни до пункту 2.2. та пункту 4.2 Договору, виклавши їх у новій редакції наступного змісту: “Пункт 2.2. “Поновлена нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 205 930,35 грн”; “Пункт 4.2. Розмір річної орендної плати становить: 12 355,82 грн або 1029,65 грн на місяць”.
Невиконання відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 (в редакції Додаткової угоди про поновлення вказаного Договору, що визнана укладеною на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20) в частині своєчасної та повної сплати орендної плати за період із листопада 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 978,45 грн, стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача означеної суми заборгованості по сплаті орендної плати у примусовому порядку. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем зобов`язання в частині сплати орендних платежів, позивачем заявлено до стягнення з останнього 4706,51 грн інфляційних нарахувань та 1347,77 грн трьох процентів річних.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Стаття 193 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За змістом ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.
Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно ст. 792 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
У відповідності до абз. 1 ст. 2 Закону України “Про оренду землі”, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Приписами ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом статті 1 Закону України “Про оренду землі” визначено, що оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 15 Закону "Про оренду землі" визначено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України). 
На підставі пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
У відповідності до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
В силу приписів ст. 24, 25 Закону України “Про оренду землі”, орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України господарське зобов`язання (зобов`язання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем, у порушення умов Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 (в редакції Додаткової угоди про поновлення вказаного Договору, що визнана укладеною на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20), неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за користування земельною ділянкою за період із листопада 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 33 978,45 грн.
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 33 978,45 грн заборгованості по сплаті орендної плати суд визнає документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем належними й допустимими доказами не спростованими, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.
Покликаючись на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача 4706,51 грн інфляційних нарахувань та 1347,77 грн трьох процентів річних.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.
Інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, постанови Верховного Суду від 13.01.2022 у справі №921/27/21, від 26.03.2025 у справі №910/7475/24).
Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН” розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних у межах визначених позивачем боргових періодів, суд зазначає, що інфляційні нарахування в сумі 4706,51 грн та три проценти річних у розмірі 1347,77 грн нараховані вірно (розгорнутий розрахунок інфляційних нарахувань та трьох процентів річних міститься в матеріалах справи) та підлягають стягненню з відповідача повністю.
Враховуючи вищевказані обставини, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 40 032,73 грн, в тому числі 33 978,45 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 4706,51 грн інфляційних нарахувань та 1347,77 грн трьох процентів річних, є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Аргументи відповідача про відсутність у нього будь – яких договірних відносин з Чопською міською радою з приводу оренди спірної земельної ділянки судом до уваги не приймаються, оскільки обставина укладення Договору оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 встановлена в рішенні Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20, яке набрало законної сили 11.12.2020. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Водночас положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а тому, укладений між сторонами спору Договір оренди земельної ділянки №01/2014 від 01.10.2014 (в редакції Додаткової угоди про поновлення вказаного Договору, що визнана укладеною на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2020 у справі №907/435/20) є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
З приводу покликання відповідача щодо нелегітимності позивача як органу місцевого самоврядування суд зазначає наступне.
На підставі постанови засідання Чопської міської територіальної виборчої комісії №32 від 16.11.2020 керівником органу місцевого самоврядування – Чопської міської ради було обрано Валерія Самардака.
Як встановлюють положення ч. 3 ст. 141 Конституції України, чергові вибори сільських, селищних, міських, районних, обласних рад, сільських, селищних, міських голів відбуваються в останню неділю жовтня п`ятого року повноважень відповідної ради чи відповідного голови, обраних на чергових виборах. 
В силу п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування.
Крім того, постановою Верховної Ради України №4621-IX від 08.10.2025 “Про безперервність функціонування представницьких органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських, районних у містах, районних, обласних рад, сільських, селищних, міських голів) в Україні в умовах збройної агресії російської федерації”, постановлено: 
- визнати, що організація підготовки та проведення місцевих виборів із дотриманням національного законодавства, європейських стандартів демократичних виборів є неможливими в умовах збройної агресії російської федерації проти України та введеного у зв`язку з цим в Україні воєнного стану; 
- наголосити, що відповідальність за неможливість своєчасної організації підготовки та проведення місцевих виборів в Україні з дотриманням демократичних виборчих стандартів несе держава-агресор - російська федерація;
- констатувати, що стале функціонування органів місцевого самоврядування та здійснення ними повноважень, передбачених Конституцією та законами України, є обов`язковими умовами дотримання принципу безперервності влади, забезпечення правопорядку, національної безпеки, оборони держави та життєдіяльності територіальних громад;
- підтвердити, що сільські, селищні, міські, районні у містах, районні, обласні ради та сільські, селищні, міські голови, обрані відповідно до закону на вільних, рівних, прямих виборах шляхом таємного голосування, є повноважними, крім тих, повноваження яких достроково припинені у встановленому законом порядку, до обрання нового складу відповідної ради, сільського, селищного, міського голови на наступних місцевих виборах та до початку здійснення ними своїх повноважень, передбачених Конституцією та законами України;
- взяти до відома, що після закінчення збройної агресії російської федерації проти України та припинення чи скасування введеного у зв`язку з цим в Україні воєнного стану в порядку, встановленому законом, рішення про проведення місцевих виборів буде прийнято відповідно до Конституції України, Виборчого кодексу України та законів України.
Щодо тверджень відповідача про відмову у задоволенні позову у даній справі з огляду на непогодження представником позивача пропозиції відповідача щодо проведення експертизи документів, що стосуються спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач у порядку положень ст. 99 Господарського процесуального кодексу України не був позбавлений можливості самостійно звернутися до суду із відповідним клопотанням про призначення у даній справі експертизи, однак в межах розгляду даної справи відповідач не подавав суду жодних заяв та клопотань щодо необхідності призначення у даній справі експертизи підписів на документах, що стосуються спірних правовідносин та не обґрунтовував неможливості вирішення спору у даній справі без проведення такої.
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, а його аргументи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.
З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 2422,40 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю. 

2. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Пигіна Віктора Васильовича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Чопської міської ради Закарпатської області, вул. Берег, будинок 2, м. Чоп, Ужгородський район, Закарпатська область, 89502 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 04053737) суму 40 032,73 грн (Сорок тисяч тридцять дві гривні 73 коп.), в тому числі 33 978,45 грн (Тридцять три тисячі дев`ятсот сімдесят вісім гривень 45 коп.) заборгованості по сплаті орендної плати, 4706,51 грн (Чотири тисячі сімсот шість гривень 51 коп.) інфляційних нарахувань та 1347,77 грн (Одна тисяча триста сорок сім гривень 77 коп.) трьох процентів річних, а також 2422,40 грн (Дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору. 

3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Повне судове рішення складено та підписано 17.02.2026.

Суддя Пригара Л.І.