ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2026 р. Справа№ 910/14543/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Демидової А.М. 
Євсікова О.О. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н. М.

за участю представників:
від позивача: не з`явились
від відповідача 1: Лук`яненко І. С.
від відповідача 2: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс"

на рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2026 (повний текст рішення складено та підписано 16.02.2026)

у справі № 910/14543/25 (суддя Пукшин Л. Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" 

до: 1) Держави України в особі Офісу Генерального прокурора;
2) Держави України в особі Державної казначейської служби України 

про відшкодування 3 000 000, 00 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

В листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Держави України: в особі Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про відшкодування 3 000 000, 00 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 07.01.2025 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою №7-01 про вчинення суддею Господарського суду Миколаївської області Семенчук Н. О. та суддями Південно-західного апеляційного господарського суду Ярош А.І., Дібровим Г.І. і Принцевською Н.М. злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 382 КК України, однак станом на 14.11.2025 уповноважена особа Офісу Генерального прокурора не внесла відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання вказаної заяви, в результаті чого позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі 3 000 000, 00 грн, які підлягають стягненню з Державної казначейської служби України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2026 у справі № 910/14543/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів тих обставин з якими пов`язував свої вимоги, що виключає правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2026 у справі № 910/14543/25 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга позивача зводиться до того, що суд першої інстанції не врахував правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 757/53996/17; суд порушив норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Господарський процесуальний кодекс України. Заявник апеляційної скарги вважає, що наявний склад цивільного правопорушення, що є правовою підставою для стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач-1 просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що доводи є необґрунтованими, оскільки позивач не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що виключає правові підстави для задоволення позову. При цьому, відповідач-1 вказує, що оцінку законності дій та прийнятих ним рішень за наслідками розгляду заяви директора позивача від 07.01.2025 № 7-01 надано ухвалою слідчого судді Печерського районного суду від 20.02.2025 у справі № 757/6309/25-к, якою відмовлено у задоволенні скарги позивача на бездіяльність уповноважених осіб відповідача-1, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача. Відповідач-1 зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, що свідчить підстав для його скасування.

У відповіді на відзив відповідача-1, позивач вважає, що доводи відповідача-1 є безпідставними та підлягають відхиленню апеляційним судом.

Розгляд справи Північним апеляційним господарським судом

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Демидова А. М., Євсіков О. О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Промхімплюс" на рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2026 у справі № 910/14543/25 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.04.2026.

Присутній у судовому засіданні 02.04.2026 представник Офісу Генерального прокурора просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

ТОВ "Промхімплюс" та Державна казначейська служба України явку своїх представників у судове засідання 02.04.2026 не забезпечили. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Клопотання ТОВ "Промхімплюс" про розгляд справи без участі його представника судом задоволено, оскільки участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасника справи, яке використовується ним на власний розсуд.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин

Суд встановив, що позивач звернувся до відповідача-1 із заявою вих. №7-01 від 07.01.2025 про вчинення суддею господарського суду Миколаївської області Семенчук Н.О. та суддями Південно-західного апеляційного господарського суду Ярош A.І, Дібровим Г.І. і Принцевською Н.М. тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 382 КК України, а також кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК України.

Вказана заява надійшла на адресу відповідача-1 25.01.2025, що підтверджується відомостями з офіційного сайту АТ "Укрпошта" (трекінг поштового відправлення).

Оскільки станом на дату звернення до суду з даним позовом відповідні відомості, наведені у заяві позивача вих. №7-01 від 07.01.2025, не були внесені уповноваженими особами відповідача-1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відповідності вимог ч. 1 ст. 214 КПК України, позивач зазначає про завдання йому моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що наведені в обґрунтування позовної заяви доводи не свідчать про наявність складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, оскільки вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують прокурора реєструвати лише ті заяви, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення, однак наведені позивачем у заяві про вчинення кримінального правопорушення доводи фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями у господарській справі №615/999/24; реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи; позивачем не доведено факт протиправності дій чи бездіяльності уповноважених осіб відповідача-1, не надано жодних доказів приниження його ділової репутації та причинного зв`язку між вказаними негативними наслідками та протиправними діяннями заподіювачів, як і не обґрунтовано розміру шкоди - 3 000 000,00 грн.

Відповідач-2 стверджує про недоведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення, додатково зауваживши, що не є належним відповідачем у дайні справі, оскільки Казначейство є лише органом виконання судових рішень про стягнення шкоди з Державного бюджету України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України. 

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)].

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08.08.2023 в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц та від 14.01.2026 у справі 465/5323/15.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (пункт 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2026 у справі № 757/38039/17-ц).

Встановивши, що позивач не довів на підставі належних та допустимих доказів, на підставі яких можна встановити, що в ході розгляду заяви позивача вих. №7-01 від 07.01.2025 посадовими особами відповідача-1 допущені порушення норм кримінально-процесуального права, які призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, а також доказів, які б свідчили про заподіяння позивачу, як юридичній особі, немайнової шкоди в зв`язку з приниженням його ділової репутації, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд правильно констатував, що позивачем не надано будь-яких доказів прийняття відповідачем-2 рішень, вчинення дій чи бездіяльності, внаслідок яких позивачу було завдано моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, вважає його законним, обґрунтованим, оскільки із встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження складу цивільного правопорушення в діях відповідачів, який давав би підстави суду стягнути з них моральну шкоду.

Також колегія суддів зазначає, що встановлення незаконності/неправомірності дій органів досудового розслідування не віднесено до компетенції господарських судів.

При цьому, колегією суддів за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою слідчого суддів Печерського районного суду міста Києва від 20.02.2025 у справі № 757/6309/25-к, що набрала законної сили, якою скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення про кримінальне правопорушення від 07.01.2025 за вих. № 7-01, залишено без задоволення.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20.02.2025 у справі № 757/6309/25-к встановлено, що аналізуючи зміст заяви директора ТОВ "Промхімплюс" від 07.01.2025 за вих. № 7-01 про можливе вчинення, на думку заявника, суддею господарського суду Миколаївської області та суддями Південно-західного господарського апеляційного суду кримінального правопорушення, слідчий суддя дійшов висновку, що вона містить загальні відомості та суб`єктивну оцінку дій суддів і не містить викладу обставин про вчинення кримінальних правопорушень, оскільки відсутні фактичні обґрунтовані обставини, які б вказували на склад кримінального правопорушення в діях вказаних в заяві осіб, а її зміст фактично зводиться до непогодження з прийнятим судовим рішенням та процесуальними діями суддів.

Враховуючи той факт, що заява директора ТОВ "Промхімплюс" від 07.01.2025 за вих. № 7-01 не містить жодних фактів, які б вказували на вчинення кримінальних протиправних дій, а містить лише думку та твердження заявника про вчинення кримінального правопорушення, така заява не може вважатись заявою про вчинення кримінального правопорушення, а тому відсутні підстави для внесення відомостей із цієї заяви до ЄРДР.

Отже, обставини, які встановлені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20.02.2025 у справі № 757/6309/25-к спростовують доводи заявника апеляційної скарги про наявність в діях відповідача-1 складу цивільного правопорушення, який би давав підстави для стягнення з нього моральної шкоди.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 757/53996/17, як нерелевантну (неподібну), оскільки правові висновки, сформульовані у цій справі, стосуються інших фактичних обставин і правових аспектів, ніж ті, що є предметом розгляду у цій справі.

Порушень судом першої інстанції норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не встановлено, що спростовує доводи скаржника у цій частині.

Доводи викладені заявником в апеляційній скарзі наведених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ці доводи є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені судом у ході розгляду справи по суті спору заявлених вимог.

Звідси вбачається, що заявлені позивачем позовні вимоги у своїй сукупності свідчать про те, що права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені, що є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.

Колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (п. 94), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (п. 8.9), від 17.08.2022 у справі № 910/10006/19 (п. 61), де сформований висновок, що відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі № 910/6642/18 зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Відсутність порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову (див. правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Відсутність порушеного права у позивача зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.09.2023).

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних висновків.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат

Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2026 у справі №910/14543/25 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 06.04.2026.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді А.М. Демидова

О.О. Євсіков