ЄУН: 336/5841/24
Провадження №: 2/336/81/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2026 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі судового засідання Уткіній Є.А.,розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

встановив:

В червні 2024 р. ОСОБА_1 ,в інтересах якої діяв представник-адвокат Філіна Є.В.,звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що на праві власності ОСОБА_1 належить 1/3 частина житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Підставою набуття позивачкою права власності на вказане майно є рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.03.2023 р.,яке набрало законної сили.
Відповідачка ОСОБА_2 є власником 1/3 частин цього житлового будинку.
На час звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 не має доступу до будинку,де відповідачка також не мешкає,з дозволу відповідачки у спірний будинок вселився стороння особа ,який перешкоджає позивачці реалізувати права власника на користування майном,за цим фактом позивачка подавала заяву до органів поліції.
Позивачка просить суд з підстав,передбачених ст.319,321,386,391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні 1/3 частиною житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 21.06.2024 р.відрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідачкою ОСОБА_3 ,в інтересах якої діє представник-адвокат Комлєв А.І.,подано відзив на позов,в якому зазначено,що сторони справі дійсно є співвласниками спірного житлового будинку ,які не досягли згоди щодо порядку спільного володіння та користування майном,позивачка не погоджується на пропозиції виділу її частки в натурі,водночас,погрожує відповідачці на власний розсуд визначитись із своєю часткою у спільній власності. ОСОБА_1 має вільний доступ на територію земельної ділянки ,до господарських та інших споруд,у будинку фактично мешкає чоловік відповідачки ОСОБА_4 .Вважає,що позов підлягає залишенню без задоволення за відсутності доказів створення позивачці перешкод у користуванні спірним майном.
Ухвалою суду від 08.01.2025 р.закрито підготовче провадження .
Представник позивачки адвокат Філіна Є.А.під час розгляду справи позов підтримала у повному обсязі. Пояснила,що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ,належить праві спільної часткової власності позивачці та відповідачці по 1/3 частині,на іншу 1/3 частину є співвласник-сестра сторін,яка будинком не користується. Після поновлення прав позивачки як співвласниці на 1/3 його частину в 2023 р.,у лютому 2024 р.вона прибула до будинку,де відповідачка ОСОБА_3 не мешкає,проте вселила сторонніх осіб,позивачку до будинку не допустили,ключів від будинку остання не має,чим їй як власнику створені перешкоди у користуванні житлом.З цього приводу 02.02.2024 р. ОСОБА_5 звернулась до органів поліції,оскільки їй фізично перешкоджали мати доступ до житла,однак правоохоронні органи не вбачають ознак кримінального правопорушення. Позивачка неодноразово прибувала до спірного будинку та намагалась домовитись врегулювати спірне питання ,проте такої домовленості не досягнуто,доступу до будинку позивачка не має. Просила задовольнити позов,оскільки в інший спосіб захистити права позивачки як співвласника неможливо.
У вступному слові в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила,що з 2023 р.з часу державної реєстрації за нею права власності на 1/3 частину спірного будинку відповідачка ОСОБА_2 створила перешкоди у користуванні цим майном,не надаючи доступу до будинку,мотивуючи тим,що у ньому проживає її сім`ї та знаходиться їхнє майно. Домовленості щодо викупу її частки відповідачкою не досягнуто.Позивачка мала намір вселитись у будинок та не змогла потрапити до нього,оскільки чоловік відповідачки,який фактично наразі мешкає у будинку,не надає у нього доступу,ключів від будинку позивачка не має,з цього приводу зверталась з заявою до поліції. Просила задовольнити позов з метою отримати вільний доступ до спірного житла.
11.02.2026 р.представником позивачки адвокатом Іващенко М.В.в системі «Електронний суд» подана заява ,у якій позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності 1/3 частиною житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та господарчими спорудами шляхом вселення,а також зобов`язати ОСОБА_2 надати їй комплект ключів від вхідних дверей будинку,стягнути з відповідача судові витрати(правова допомога,судовий збір).
У вступному слові представник відповідачки адвокат Комлєв А.І.зазначив про те,що викладені позивачкою у позові обставини фактично не мають місця,між сторонами справи реально існує спір про виділ частки позивачки в натурі,проте досягнути домовленості наразі не вдалося. Позивачка не має наміру жити у спірному будинку,яким тривалий час користується сім`я відповідачки,з питанням отримати ключі від будинку до відповідачки не зверталась. Заявлені 11.02.2026 р.в уточнені вимоги про вселення та передачу комплекту ключів просив залишити без розгляду через пропуск процесуального строку подання такої заяви.
Відповідачка ОСОБА_2 у вступному слові (в режимі відео конференції) зазначила,що проти позову не заперечує,оскільки позивачка є співвласником спірного будинку,однак остання не бажає виділити свою частку в натурі,а спільне користування майном усіма співвласниками неможливо. З 1992 р.у будинку мешкає сім`ї відповідачки,з 2024 р.ним користується її чоловік ОСОБА_6 .Зі слів чоловіка їй стало відомо,що позивачка приїздила до будинку,зазначивши,що буде у ньому мешкати,проте він не допустив ОСОБА_7 у будинок,порадивши вирішувати такі питання з відповідачкою .З березня 2023 р.позивачка у будинку не була жодного разу,на подвір`ї ,зі слів чоловіка,перебувала один раз під час згадуваного вище конфлікту,ключів від будинку позивачка не має,тому що у ньому знаходиться майно сім`ї ОСОБА_8 ,що,на думку відповідача,надає їй перевагу у порівнянні з іншими співвласниками у праві користування цим майном. Також позивачка мала доступ до будинку у жовтні 2025 р.під час проведення оцінки,ключів від будинку їй не передали.
Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши сторони та їх представників,допитавши свідка,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.
Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.03.2023 р.у цивільній справі № 336/7201/19 провадження № 2/336/19/2023 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1  (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109564014).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 12.02.2024 р.,за ОСОБА_1 на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 24.01.2024 р. у цивільній справі № 336/7201/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116685951)зареєстровано право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 ,дата реєстрації 07.02.2024 р.
Відповідачкою не надано доказів,які підтверджують зареєстроване право власності на спірний будинок,за змістом відзиву на позов вказано,що вона є співвласником 1/3 частини спірного майна,інший співвласник 1/3 частини будинку рідна сестра сторін ОСОБА_10 до участі у справі не залучена.
Позивачем ці обставини визнаються ,про що свідчить зміст позовної заяви.
Аналізуючи наведене,суд встановив,що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є співвласниками вказаного вище будинку по 1/3 частині кожна. 
Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом (частина перша статті 328 ЦК України),власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном,на свій розсуд(ст.317,319 ЦК України).
Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Отже, члени сім`ї власника мають нарівні з власником право користування жилим приміщенням, що належить власнику, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Як встановлено з відомостей паспорту громадянки України ОСОБА_1 ,позивачка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 з 16.04.1992 р.
Згідно інформації,наданої Департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради,місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за цією ж адресою з 05.09.1988 р.
За поясненнями позивачки,її представників,відповідачки та її представника в судовому засіданні встановлено,що наразі у спірному будинку мешкає чоловік відповідачки ОСОБА_4 ,вселення якого відбулося за згодою відповідачки ОСОБА_2 як члена її сім`ї.
Враховуючи наведене,не знайшли свого підтвердження посилання позивачки на те,що особа,який наразі мешкає у будинку- невідомий для позивачки чоловік,зазначена особа на законних підставах користується спірним житловим будинком як члени сім`ї співвласника,це право захищається нормами ст. 109, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України.
Вирішуючи позов у частині вимог про усунення позивачці перешкод у користуванні спірним будинком та вселення,суд виходить з наступного.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.
Позивачка та відповідачка є співвласниками спірного житлового будинку,де фактично мешкає родина відповідачки,у позивачки відсутній доступ до будинку.
Також в судовому засіданні суд встановив,що з приводу користування спірним будинком між сторонами існує тривалий конфлікт,з цих причин відповідачка перешкоджає позивачці користуватись будинком,так як член її сім`ї-чоловік ОСОБА_4 не допускає позивачку до будинку,ключі від будинку у позивачки відсутні.
Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях сторін та їх представників у судовому засіданні,які підтвердили причини виникнення конфлікту між сторонами,створення позивачці родиною відповідачки перешкод у користуванні будинком та відсутність доступу до нього,неможливість вирішення спору між ними у позасудовий спосіб.
Допитаний свідок ОСОБА_4 показав,що відповідачка ОСОБА_2 є його дружиною,сім`я ОСОБА_8 мешкає у спірному будинку з 1992 р.,позивачка з родиною мешкає окремо. Після смерті матері сторін в судовому порядку був скасований її заповіт та кожна з 3-х сестер отримала у спадщину по 1/3 частині будинку,позивачка та відповідачка обговорювали питання виділення частки позивачки в натурі або сплати їй грошової компенсації,однак домовленості не досягнуто.З початком війни ОСОБА_2 виїхала за кордон,фактично у будинку живе ОСОБА_4 ,позивачка не має ключів від будинку та вільного доступу до нього.У лютому 2024 р. ОСОБА_7 з чоловіком та дочкою приїхали до будинку, свідок допустив їх на подвір`я,де позивачка заявила про намір вселитися,а її чоловік просив пересунути деякі меблі та побутові речі для влаштування їх сім`ї. Свідок не допустив сім`ю ОСОБА_11 у приміщення будинку,запропонував сестрам вирішити спірні питання між собою як співвласникам,проте ОСОБА_7 звернулася у поліцію,а її чоловік погрожував вчинити щодо спірного будинку протиправні дії. Підтвердив,що ОСОБА_7 не має вільного доступу до подвір`я та будинку,вважає,що ключі від будинку їй передані бути не можуть,тому що в будинку знаходиться майно сім`ї ОСОБА_8 , порядок користування будинком не визначений,вхідні двері та замки сім`я ОСОБА_8 встановлювала за власний кошт.
Згідно матеріалів справи ,02.02.2024 р.позивачка звернулася до органів поліції із заявою,в якій просить вжити заходи до чоловіка її сестри ОСОБА_12 ,який не пускає її у будинок,власницею 1/3 частини якого вона являється,по АДРЕСА_1 .
Протягом часу розгляду справи відповідачка не спростувала доказами тих обставин,що позивачка не має вільного доступу у спірний будинок та не вчинила дій для добровільного відновлення порушених прав позивачки на вільне користування власністю.
В судовому засіданні представник позивача запропонувала передати ключі від будинку та у такий спосіб вирішити спір між співвласниками,проте відповідач не дала згоди на передачу ключів позивачці.
З наведеного суд встановив,що позивачці як співвласнику спірного будинку іншим співвласником ОСОБА_2 та членами її сім`ї створені перешкоди у володінні та користуванні власністю,позивач не має доступу до будинку,де їй належить рівна з відповідачкою частка,при цьому ОСОБА_2 не має переваги у порівнянні з іншими співвласниками та при здійсненні своїх прав зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом в інших формах не допускається,що унормовано ст.13 ЦК України.
Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України,що,поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.
Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками,ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення,чого у даній справі відносно позивачки не встановлено,а відтак,немає законних підстав для позбавлення позивачки як співвласника житла права на користування ним.
Діями відповідачки,яка займає весь спірний будинок в цілому для проживання власної сім`ї,без врахування інтересів позивачки як співвласника,порушуються права позивачки на володіння та користування власністю.
Позивачем обраний спосіб захисту своїх прав шляхом вселення у спірний будинок,що відповідає змісту ст.16 ЦК України та є адекватним змісту порушення.
Заперечення відповідачки в частині вимог про вселення у спірний будинок зводяться до того,що між сторонами не визначено порядок користування спірним житлом ,що зробить неможливим спільне проживання у будинку позивачки та сім`ї відповідачки .
Проте,ці обставини не є передбаченими законом підставами для позбавлення позивачки як власника права володіти та користуватись власністю.
У разі виникнення між сторонами спору щодо порядку користування спірним будинком,що не є предметом даної справи,його вирішення можливо у передбаченому законом порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.
Аналізуючи наведене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині вимог про вселення позивачки у спірний будинок і зобов`язання передати комплект ключів від вхідних дверей та позов про це задовольняє.
Представник відповідачки висловив позицію про те,що зазначений вище спосіб усунення позивачці перешкод у користуванні власністю викладений у заяві від 11.02.2026 р.після закриття підготовчого провадження у справі,що,на його думку,є підставою для залишення цих вимог без розгляду.
Суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Враховуючи,що у заяві від 11.02.2026 р.позивачкою не змінено предмет або підстави позову,лише конкретизовано спосіб усунення перешкод задля забезпечення ефективного виконання судового рішення,що відповідає завданням захисту прав,свобод чи інтересів фізичних осіб,визначених у ст.5 ЦПК України,суд не встановив підстав для залишення заяви без розгляду. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України,при вирішенні питання про розподіл судових витрат,суд враховує наступне.
При зверненні до суду з позовом,позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1212 гр.,про що надана квитанція,ці витрати відповідно до ст.133 ЦПК України є судовими витратами та пов`язані з розглядом даної справи.
Відповідачка як співвласник спірного будинку не вживала заходів для досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом,що змусило позивачкуа звернутися до суду за захистом своїх прав власників.
При задоволенні позову суд стягує з відповідачки на користь позивачки суму 1212 гр.,підстав для стягнення судових витрат на правничу допомогу не встановлено за відсутності доказів таких витрат ,про наявність яких позивач у первісній позовній заяві не зазначала.
На підставі ст.156,157 ЖК України,ст.317,383,391,405 ЦК України, ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

Ухвалив:

Позов задовольнити .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/3 частиною жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та господарчими спорудами,який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,шляхом вселення ОСОБА_1 у житловий будинок ,та зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей будинку за вказаною адресою.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1212(одна тисяча двісті дванадцять)гривень . 

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України в резолютивній частині рішення зазначаються відомості:
Позивачка – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 . 
Відповідачка- ОСОБА_2 ,РНОКПП НОМЕР_2 ,адреса реєстрації проживання АДРЕСА_1 . 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 09.03.2026 року.

Суддя        Ю.А. Галущенко