Справа №567/1941/25
Провадження №2/567/146/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року 	м. Острог	

Острозький районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя - Василевич О.В. 
секретар - Клімович О.О.

з участю представника позивача Німченко А.Р. 
представника відповідача - адвоката Козійчука О.І. 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 0987817817 від 19.09.2019 року в розмірі 66 449,36 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору № 0987817817 від 19.09.2019 року, укладеного в електронній формі з ТОВ "ІНФІНАНС", відповідачу надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. 
В подальшому, 14.07.2021 року між ТОВ "ІНФІНАНС" та ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" було укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ "ІНФІНАНС" передало (відступило) на користь ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі щодо ОСОБА_1 за кредитним договором №0987817817 в розмірі 51 486,92 грн.
Крім того, 10.01.2023 року між ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" передало (відступило) на користь ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі щодо ОСОБА_1 за кредитним договором №0987817817 в розмірі 89 286,84 грн., з яких 4 999,99 грн. – сума заборгованості за тілом кредиту та 84 286,85 грн. – сума заборгованості за нарахованими процентами.
Зазначає, що первісний кредитор зобов`язання за вищевказаним кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти у розмірі, передбаченому умовами договору. 
У порушення умов укладеного кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та допустив виникнення заборгованості, загальний розмір якої станом на час звернення до суду становить 89 286,84 грн. та позивач з урахуванням принципів розумності, співрозмірності і пропорційності просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 66 449,36 грн., в тому числі : 4 999,99 грн. – сума заборгованості за тілом кредиту та 61 449,37 грн. – сума заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. 
За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у вищевказаному розмірі, а також судові витрати по справі.
Ухвалою суду від 17.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Інших процесуальних дій не вчинялося.
Ухвалою суду від 19.12.2025 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Ухвалою суду від 24.12.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Козійчука О.І. про передачу справи за підсудністю з підстав, викладених в ухвалі. 
Ухвалою суду від 03.03.2026 року, постановленою у судовому засіданні із внесенням її до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Козійчука О.І. про подання доказів та долучено до матеріалів справи витяг з кредитної історії ОСОБА_1 по кредитним договорам, укладених ним з ТОВ «ІНФІНАНС». 
Іншою ухвалою суду від 03.03.2026 р., постановленою у судовому засіданні із внесенням її до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Козійчука О.І. про подання доказів (копії рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01.03.2022 року у справі №679/1545/21, заяви ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» від 26.11.2021 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріуом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за №11152 від 05.10.2021 р.). 
Представник відповідача – адвокат Козійчук О.І. в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за кредитним договором. Вважає розмір нарахованих відсотків за користування кредитними коштами необгрунтованим та безпідставним. Одночасно посилається на те, що позивач, як військовослужбовець, який з 2011 року проходить військову службу, в тому числі у вересні 2019 року під час дії особливого періоду, має право на пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому відповідно до зазначеної норми має право на списання відсотків по кредиту.
Представник позивача в поданій до суду відповіді на відзив заперечив проти доводів представника відповідача та зазначив, що первісним кредитором ТОВ «ІНФІНАНС» було належним чином виконано умови кредитного договору та 27.12.2019 р. перераховано на користь відповідача ОСОБА_1 кредитні кошти (черговий транш) в сумі 5 000 грн. на банківську картку, вказану останнім при укладенні кредитного договору, що підтверджується довідкою платіжного оператора від 08.09.2025 року. Вказує, що відповідач частково сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а відтак визнав існування кредитних правовідносин та факт отримання кредитних коштів, а отже погодився з умовами кредитування. Вважає, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалось відповідно до умов кредитного договору та в межах строку кредитування, та не вбачає підстав для застосування ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просила суд їх задовольнити. В наданих суду поясненнях зазначила, що кошти, які було сплачено відповідачем 27.01.2020 р. та 04.03.2020 р. були зараховані в рахунок погашення заборгованості за четвертим траншем згідно вищевказаного кредитного договору. Також в наданих суду поясненнях вказала, що позивачем не заперечується наявність у відповідача статусу військовослужбовця, в тому числі на моменту укладення кредитного договору. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, а також шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, розміщеного на сайті «Судова влада України».
Представник відповідача - адвокат Козійчук О.І. в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та пояснив, що відповідачем не оспорюється факт укладення з ТОВ «ІНФІНАНС» кредитного договору від 19.09.2019 р. та факт отримання 27.12.2019 р. кредитних коштів в сумі 5 000 грн. (четвертого траншу), водночас вважає, що відповідачем ОСОБА_1 впродовж дії кредитного договору в повній мірі були сплачені кошти в рахунок погашення заборгованості за четвертим траншем, при цьому первісний кредитор неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування кредитними коштами з огляду на те, що останньому було достовірно відомо про статус відповідача як військовослужбовця, що підтверджується наданою позивачем та наявною в матеріалах справи заявою-анкетою на отримання кредиту, в пункті 3 якої в графі про працевлаштування було вказано про військову частину. 
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, із застосуванням аналізу вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 19.09.2019 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0987817817 в електронній формі, згідно якого відповідачу надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору – 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатках до договору. Загальний (максимальний) розмір кредитної лінії визначено сторонами у сумі 20 000 грн., з максимальним строком користування кредитом (траншем) – 30 календарних днів, та зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 1,75 % за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості (пункти 1.1-1.6 кредитного договору) (а.с.8-10).
Згідно п.1.13 кредитного договору, при отримані кредиту на банківську платіжну картку, датою видачі кредиту є дата перерахування грошових коштів на рахунок позичальника. У разі зарахування грошових коштів на рахунок позичальника не в день видачі кредиту, відсотки за користування кредитом нараховуються з дня зарахування коштів на рахунок позичальника. У разі надання кредиту відповідними траншами, датою видачі кредиту є перерахування грошових коштів на рахунок позичальника. 
Відповідно до п.3.1 кредитного договору перший кредит (транш) надається позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної позичальником заявки-анкети (додаток № 5) та додатку № 2 до договору, які є невід`ємними частинами даного договору.
Відповідно до п.3.1.1 кредитного договору другий, третій, четвертий та наступний кредит (транш) надається позичальнику на підставі заповненої та особисто поданої позичальником заявки-анкети (додаток №5) та додатку № 4, які є невід`ємними частинами даного договору. В заявці-анкеті на отримання другого та наступних траншів кредиту зазначається сума кредиту (траншу), строк користування, у додатку №4 зазначається відсоткова ставка за кожен день користування кредитом, річна відсоткова ставка, загальна вартість такого кредиту (траншу), реальна річна процентна ставка та інше.
З наданого представником відповідача - адвокатом Козійчуком О.І. та дослідженого судом витягу з кредитної історії ОСОБА_1 (станом на 09.12.2025 року) вбачається, що останній систематично отримував кредити/позики у різних фінансових (небанківських) установах, в тому числі неодноразово у ТОВ «ІНФІНАНС», в тому числі згідно кредитного договору №0987817817 (сума кредиту - 5 000 грн., дата видачі - 27.12.2019 р.) (а.с.194 на звороті - 195). 
Крім того, з досліджених судом доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , маючи намір отримати в межах встановленої йому згідно кредитного договору № 0987817817 суми кредитної лінії черговий кредит (транш), 27.12.2019 року подав для ТОВ «ІНФІНАНС» відповідну заявку-анкету на отримання кредиту в сумі 5 000 грн., зі строком кредитування 30 днів, ціль кредиту - ремонт, спосіб отримання кредиту - на платіжну банківську картку № НОМЕР_1 , та в графі про своє працевлаштування ОСОБА_1 вказав - військова частина (а.с.11).
У відповідь на вищевказану заявку-анкету ТОВ «ІНФІНАНС» направило ОСОБА_1 пропозицію надання 4 траншу кредиту в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0987817817 від 19.09.2019 р. (оферта), та запропоновано черговий транш кредиту на наступних умовах: розмір кредиту (траншу) - 5 000 грн., строк користування кредитом (траншем) - 30 днів, відсоткова ставка - 1,75 % за один день користування кредитом, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить - 7 грн., річна відсоткова ставка - 638,75 %, та відповідач ОСОБА_1 ознайомившись з вищевказаною пропозицією прийняв її та погодився із зазначеними умовами та надав згоду на використання при укладенні такого правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога його власноручного підпису, що підтверджується акцептом оферти від 27.12.2019 року на отримання 4 траншу кредиту згідно заявки-анкети в рамках договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0987817817 від 19.09.2019 року (а.с.12-13). 
Таким чином, відповідач прийняв умови пропозиції надання 4 траншу за вищевказаним кредитним договором та підписав їх за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та 27.12.2019 р. отримав 4 транш кредиту в сумі 5 000 грн. на свою платіжну банківську картку, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальний дата центр» (сервіс онлайн платежів iPay.ua) від 08.09.2025 р. (номер транзакції в системі iPay.ua – 45516131, сума – 5 000 грн., призначення платежу – зарахування коштів на картку НОМЕР_2 ), довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07.01.2026 р. та випискою по банківському картковому рахунку ОСОБА_1 за 27.12.2019 р., та наведені обставини відповідачем не спростовані та не заперечуються (а.с.24, 167-168). 
Умовами кредитного договору (п.7.6) передбачено, що він укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства.
Порядок створення та накладення сторонами підписів врегульовано пунктами 7.5, 7.6 кредитного договору та передбачає направлення позикодавцем одноразового ідентифікатора на контактний номер телефона зареєстрований позичальником в особистому кабінеті для підписання кредитного договору, далі підписання кредитного договору позичальником здійснюється з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором шляхом введення його значення у відповідне поле. 
Сторони домовились, що укладення кредитодавцем кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п.6.4 кредитного договору). 
Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (ст.ст.205, 207 ЦК України).
Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію").
Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 р. у справі №404/502/18, від 09.09.2020 р. у справі №732/670/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 р. у справі №561/77/19.
Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ЦПК України. 
Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні заявки-анкети для отримання кредиту, зробленої під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту позивача) вказується особа, яка створила таку заявку-анкету. 
Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора. Укладення між сторонами вищевказаного правочину відповідачем в порядку, передбаченому законом не оспорюється та підтверджується належними та допустимими доказами. 
Враховуючи, що згідно вищевказаних положень кредитного договору, з його укладенням сторони домовились, що укладення таких договорів з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню первісним кредитором ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Оскільки ОСОБА_1 уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодився з умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача і цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
З доводів позивача та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що ТОВ «ІНФІНАНС» (первісний кредитор) виконало свої зобов`язання та надало відповідачу кредитні кошти згідно 4 траншу у розмірі, вказаному у кредитному договорі, шляхом перерахування коштів на банківську карту відповідача.
Відповідач не оспорює факту укладення кредитного договору та не спростовує факт отримання кредитних коштів за 4 траншем в сумі 5 000 грн.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаного правочину з приводу отримання відповідачем кредиту (4 траншу) у ТОВ «ІНФІНАНС» в сумі 5 000 грн.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Положенням п.2.3 кредитного договору передбачено, що ТОВ «ІНФІНАНС» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за даним договором з будь-якою третьою особою без згоди відповідача.
З матеріалів справи судом встановлено, що 14.07.2021 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» передало (відступило) на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги до боржників, які виникли на підставі кредитних договорів, згідно реєстру боржників, в тому числі щодо ОСОБА_1 за кредитним договором №0987817817 в розмірі 51 486,92 грн., в тому числі: 4 999,99 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 46 486,93 грн. – сума заборгованості за відсотками, що підтверджується договором факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 року, актом прийому-передачі реєстру боржників за вищевказаним договором факторингу від 14.07.2021 року, реєстром боржників від 14.07.2021 р. та витягом з реєстру боржників до вищевказаного договору факторингу від 14.07.2021 року (а.с.36-51).
10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало (відступило) на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі щодо ОСОБА_1 за кредитним договором №0987817817 в розмірі 89 286,84 грн., з яких 4 999,99 грн. – сума заборгованості за тілом кредиту та 84 286,85 грн. – сума заборгованості за нарахованими процентами, що підтверджується договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, актом прийому-передачі реєстру боржників за вищевказаним договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, реєстром боржників від 10.01.2023 р. та витягом з реєстру боржників до вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року (а.с.52-70).
Згідно ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений законом спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Згідно ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. 
Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. 
Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.
При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснив повне погашення основної суми заборгованості та не повернув грошові кошти, отримані в кредит. 
З огляду на те, що ОСОБА_1 згідно укладеного з ТОВ «ІНФІНАНС» кредитного договору взяв на себе зобов`язання погашати кредит у визначений договором строк, та вказаний обов`язок ним був порушений, що підтверджується розрахунком заборгованості за вищевказаним договором, а відтак у позивача як нового кредитора виникло право вимагати повернення кредиту. 
Заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості відповідача за 4 траншем згідно кредитного договору № 0987817817 становить 4 999,99 грн. (тіло кредиту).
Водночас, суд при визначенні суми заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. 
Згідно доводів представника відповідача - адвоката Козійчука О.І. заборгованість за вищевказаним кредитним договором (за всіма отриманими траншами) у ОСОБА_1 відсутня у зв`язку з її погашенням. 
Водночас, такі доводи представника відповідача суд до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 попередніх траншів в межах встановленої йому кредитної лінії за вищевказаним кредитним договором і такі обставини судом не досліджувались, а відтак суд позбавлений можливості давати будь-яку оцінку щодо умов отримання та погашення відповідачем попередніх траншів (першого, другого та третього), зокрема, щодо суми таких траншів, строку користування такими траншами, дати їх надання тощо.
Одночасно з вищевикладеним, з пояснень представника позивача та досліджених судом доказів (розрахунку заборгованості, складеної первісним кредитором ТОВ «ІНФІНАНС») судом достовірно встановлено, що здійснені ОСОБА_1 платежі 27.01.2020 р. та 04.03.2020 р. (тобто після дати видачі 4 траншу кредиту) були здійснені в рахунок погашення заборгованості саме за 4 траншем, а відтак сума заборгованості за тілом кредиту за 4 траншем становить 848,49 грн. (5 000 грн. - 0,01 грн. (сплачено 27.01.2020 р.) - 2800 грн. (сплачено 27.01.2020 р.) - 136,50 грн. (сплачено 27.01.2020 р.) - 238,07 грн. (сплачено 04.03.2020 р.) - 976,93 грн. (сплачено 04.03.2020 р.) = 848,49 грн.). 
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено обов`язок з повернення кредитних коштів за 4 траншем та вказана обставина в ході судового розгляду відповідачем не спростована, а відтак у позивача виникло право вимагати повернення основної суми кредиту за 4 траншем у визначеному судом розмірі. 
При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами суд виходить з наступного. 
Відповідно до ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до умов надання 4 траншу кредиту сторони погодили, що процентна ставка становить 1,75 % за один день користування кредитом, та загальна вартість кредиту у грошовому вираженні (з урахуванням 30-денного строку кредитування) становить 7 грн. 
При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо підстав нарахування відсотків поза межами строку кредитування, подальшої пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору після відступлення прав вимоги та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, та в матеріалах справи такі докази, подані в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, відсутні. 
Отже, кредиторами здійснювалось нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, передбаченого кредитним договором.
Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України.
Підписуючи кредитний договір, відповідач погодився на укладення договору саме такого змісту.
Також суд враховує, що відповідач не заявляв зустрічних вимог про визнання кредитного договору недійсним в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами за 4 траншем, у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Водночас відповідач не погоджується з фактом нарахування йому відсотків за кредитом з підстав наявності у нього пільг, передбачених п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
У статті 1, 2 даного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до пункт 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (в редакції, чинній на час отримання відповідачем 4 траншу за кредитним договором) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період визначено як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року, затвердженого Законом України №1126-VII від 17.03.2014 р., з 18.03.2014 р. в Україні розпочався особливий період. 
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30 березня 2021 року №1357-IX, який набрав чинності 23 квітня 2021 року пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції: «15. Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».
Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р., який продовжувався і діє на час розгляду справи. Тобто, введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку і є особливим періодом.
Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі – військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.
Згідно з п.19 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Сталою практикою Верховного Суду підтверджено, що пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою, дія якої поширюється на всіх військовослужбовців в розумінні п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без виключення (постанова Верховного Суду від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15-ц; постанова Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №175/377/16-ц; постанова Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №521/9626/15- ц; ), у тому числі на військовослужбовців за контрактом (постанова Верховного Суду від 14.05.2021 у справі №502/1438/18), офіцерів запасу (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №642/548/21), тощо.
Окрім того, положення п.15 ст.14 Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на усі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками.
Застосування приписів п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банком/фінансовою установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку/фінансової установи щодо наявності в особи спеціального статусу.
У рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.
Відповідач ОСОБА_1 , як військовослужбовець, який проходить службу під час дії особливого періоду, перебуває на військовій службі та працює у військовій частині НОМЕР_3 з 26.08.2011 року по даний час, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_3 № 1130 від 09.12.2025 року, відтак має право на пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач має статус військовослужбовця Збройних Сил України, а тому на нього поширюються пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З огляду на те, що ОСОБА_1 має статус військовослужбовця Збройних Сил України, суд приходить до висновку, що він має право на визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Разом з тим судом встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором кредиту, заборгованість за тілом кредиту за 4 траншем в повній мірі не погашена, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що з нього необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за тілом кредиту за 4 траншем у визначеному судом розмірі 848,49 грн. та відмовити у стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами на підставі пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей».
Суд також звертає увагу на те, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18).
З урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №607/11746/17).
При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що відповідач належних доказів повернення в повній мірі грошових коштів за 4 траншем за кредитним договором суду не надав.
При цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку позивачу, як новому кредитору, не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення залишку фактично отриманої суми кредитних коштів за 4 траншем, право вимоги яких перейшло від первісного кредитора до позивача на підставі вищевказаних договорів факторингу. 
З врахуванням наведеного, сума заборгованості за 4 траншем за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача становить 848,49 грн., що вцілому складається із заборгованості за тілом кредиту.
При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд виходить з наступного.
За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті позивачем судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 30,93 грн. (848,4 грн. х 2 422,40 грн./ 66 449,36 грн. = 30,93 грн.). 
Питання стягнення судових витрат, понесених сторонами та пов`язаних з наданням правничої допомоги судом не вирішувались з огляду на клопотання представника відповідача про надання ним відповідних доказів пізніше після ухвалення судом рішення в порядку, передбаченому ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, -
у х в а л и в :

Позов ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (юридична адреса: м.Київ, вул.Мечнікова, будинок 3, офіс 306, індекс 01133, код ЄДРПОУ 44276926) заборгованість за договором позики № 0987817817 від 19.09.2019 року в розмірі 848 (вісімсот сорок вісім) грн. 49 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судовий збір у розмірі 30 (тридцять) грн. 93 коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 06.04.2026 року.

Суддя Острозького районного суду	Василевич О.В.