Справа № 569/2254/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Рівне 

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
з участю секретаря судового засідання Кулікович Д.П., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий зміст позовних вимог та заперечень відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», діючи через свого представника Романенко М.Е., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 8 000 грн. 00 коп. Позивач зазначає, що 06.01.2021 між первісним кредитодавцем ТОВ «Навора» (ТМ «Качай гроші») та відповідачем було укладено кредитний договір № 00-2312899 в електронній формі шляхом підтвердження умов одноразовим ідентифікатором, що відповідно до законодавства прирівнюється до письмового підпису, на підставі якого відповідачу було надано кредит у сумі 8000 грн на банківську картку, однак останній належним чином зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. В подальшому право вимоги за цим договором на підставі договору факторингу від 31.08.2021 перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс», яке як новий кредитор, посилаючись на чинність електронного договору, обов`язок боржника виконувати грошові зобов`язання та відсутність підстав для звільнення від відповідальності, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8 000 грн., а також судові витрати.
Відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи його необґрунтованим та недоведеним, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів, укладення кредитного договору саме відповідачем в електронній формі із використанням одноразового ідентифікатора, а також відсутні первинні бухгалтерські та банківські документи, що підтверджують перерахування коштів на його рахунок. Окрім того, відповідач ставить під сумнів належність позивачу права вимоги за договором факторингу через відсутність належного підтвердження правонаступництва, зазначає про можливе погашення зобов`язань у минулому, а також про сплив значного часу, що ускладнює перевірку обставин справи, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02 лютого 2026 року справа передана для розгляду судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2026 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. (а.с. 50-51).
Від відповідача надійшов відзив, у якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 63-72)
Від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, при цьому представник позивача, подаючи свої додаткові пояснення, наполягає на правомірності укладення кредитного договору № 00-2312899 від 06.01.2021 в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора, підтверджує факт перерахування відповідачу кредитних коштів у розмірі 8000,00 грн та вказує на належне погодження сторонами всіх істотних умов договору, посилається на норми ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію» та усталену судову практику Верховного Суду щодо дійсності електронних правочинів, а також зазначає про наявність заборгованості, яка підлягає стягненню разом із витратами на правничу допомогу, обґрунтовуючи їх співмірність складності справи та обсягу наданих послуг. (а.с. 79-88)
У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронних документів. У позовній заяві просив розгляд справи провести без участі позивача.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив.
Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. 
ІІІ. Фактичні обставини справи, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 
Підставою для звернення позивача до суду стало посилання на укладення 06 січня 2021 року між первісним кредитодавцем ТОВ «Навора» (ТМ «Качай гроші») та відповідачем кредитного договору № 00-2312899 в електронній формі, за умовами якого останньому нібито було надано грошові кошти у розмірі 8000,00 грн із зобов`язанням їх повернення у визначений договором строк. (а.с. 16-17)
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вказаний договір був укладений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора (SMS-коду), що відповідно до положень законодавства прирівнюється до власноручного підпису, а тому, на думку позивача, підтверджує волевиявлення відповідача на укладення правочину. Також позивач зазначає, що кредитні кошти були перераховані на банківську картку відповідача, однак останній свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 8000,00 грн за тілом кредиту.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт укладення саме відповідачем вказаного кредитного договору, позивачем суду не надано. Зокрема, відсутні докази ідентифікації особи відповідача під час укладення електронного правочину, які б унеможливлювали використання його персональних даних третіми особами, а також відсутні технічні дані (IP-адреси, підтвердження доставки та введення одноразового ідентифікатора), що дозволяли б встановити, що саме відповідач здійснив відповідні дії щодо акцепту умов договору.
Відповідно до загальних засад цивільного законодавства та зобов`язального права, обов`язок повернення кредиту виникає лише за умови фактичного отримання позичальником грошових коштів.
Однак позивачем не надано належних первинних бухгалтерських та банківських документів, які б підтверджували перерахування грошових коштів у розмірі 8000,00 грн. саме на рахунок (платіжну картку) відповідача. Зокрема, у матеріалах справи відсутні: платіжні доручення або інші розрахункові документи банківської установи; виписки з банківського рахунку чи карткового рахунку відповідача; підтвердження зарахування коштів (квитанції, меморіальні ордери).
Надані позивачем роздруківки, довідки або внутрішні реєстри не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні процесуального закону, оскільки не є первинними документами та не підтверджують факту реального руху грошових коштів.
Позивач стверджує, що відповідачу перераховані кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 в сумі 8000 грн.
До суду надійшла відповідь АТ «Універсал Банк», згідно якої вбачається, що «На ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) банком не було емітовано банківську картку № НОМЕР_1 ». (а.с. 89-92)
Вказаний доказ підтверджує відсутність факту підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу. Відтак суд приходить до висновку, що позивачем не доведено сукупність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: факт укладення кредитного договору саме відповідачем; акт отримання відповідачем грошових коштів.
Відсутність належних і допустимих доказів перерахування кредитних коштів є істотною обставиною, яка виключає можливість покладення на відповідача обов`язку щодо їх повернення, оскільки саме по собі існування тексту електронного договору без підтвердження його виконання кредитодавцем не створює грошового зобов`язання у відповідача у зв`язку з наступним.
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частини 1, 2 статті 1055 ЦК України визначають, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Обсяг переданого права вимоги визначається умовами відповідного договору факторингу.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони та інших учасників справи. Саме позивач повинен довести належними та допустимими доказами факт існування зобов`язання, його зміст, факт його порушення відповідачем, а також розмір заявлених до стягнення сум.
Разом з тим, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, отримані у визначеному законом порядку. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, до яких відносяться первинні бухгалтерські документи, банківські виписки, платіжні документи.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також докази, які не стосуються предмета доказування або є неналежними чи недопустимими.
Згідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження №61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд виходить з того, що сам по собі текст кредитного договору, укладеного в електронній формі, не є безумовним підтвердженням виникнення грошового зобов`язання, оскільки відповідно до правової природи кредитного договору його істотною умовою є не лише досягнення згоди сторін, а й фактичне надання грошових коштів позичальнику.
При цьому суд враховує, що відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір прирівнюється до письмового за умови належної ідентифікації сторін та підтвердження волевиявлення, однак сам по собі факт укладення такого договору не звільняє кредитодавця від обов`язку довести факт виконання ним свого зобов`язання щодо надання кредитних коштів.
Як встановлено судом, належних доказів перерахування грошових коштів відповідачу позивач не надав, а отримана судом інформація від банківської установи спростовує доводи позивача щодо зарахування коштів на зазначений ним рахунок.
Отже, у суду відсутні підстави вважати доведеним факт виникнення у відповідача обов`язку з повернення грошових коштів, оскільки не встановлено самого факту їх отримання.
Крім того, недоведеність факту існування основного зобов`язання унеможливлює і задоволення похідних вимог, у тому числі щодо стягнення судових витрат.
Суд звертає увагу, що у відзиві відповідачем фактично порушено питання щодо спливу значного часу з моменту виникнення спірних правовідносин, що може свідчити про застосування строків позовної давності.
Разом з тим, відповідно до вимог цивільного законодавства, позовна давність застосовується судом лише за наявності відповідної заяви сторони у спорі.
У даному випадку відповідачем не заявлено самостійної вимоги про застосування позовної давності у розумінні процесуального закону, а наведені доводи носять загальний характер.
Крім того, з огляду на недоведеність позивачем обставин, які є підставою позову, зокрема факту укладення договору та отримання грошових коштів відповідачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав, що виключає необхідність окремого вирішення питання щодо застосування позовної давності.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» є необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підстав для їх задоволення не вбачається.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу слід покласти на позивача.
На підставі викладеного ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 21 квітня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», місцезнаходження: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ, 04112, ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ольга БАЛАЦЬКА