КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/8144/25-ц
номер провадження №22-ц/824/1925/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року /суддя Остапчук Т.В./
у справі за позовом акціонерного товариства "Таскомбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №015/4041776-СК від 07 листопада 2017 року в розмірі 51 131 грн 76 коп., з яких 19 928 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 31 203 грн 76 коп. - заборгованість за відсотками.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість у розмірі 51 131 грн 76 коп. та судові витрати в розмірі 2 422 грн 40 коп. /т. 1 а.с. 212-216/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення в повному обсязі та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору на умовах, зазначених у позові, а також не доведено розмір заборгованості. Апелянт вказує, що виписка по рахунку не є первинним документом, який би підтверджував фактичне отримання коштів відповідачем, а лише фіксує бухгалтерські операції банку, не містить підписів уповноважених осіб банку, не завірена належним чином відповідно до ст. 95 ЦПК України. Крім того, апелянт стверджує, що процентна ставка 39,6 % річних після закінчення пільгового періоду не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 8, в редакції Закону від 22.11.2023, який набрав чинності 24.12.2023), оскільки максимальна денна ставка обмежена 1 %, а для договорів з пролонгацією після набрання чинності закону - застосовуються перехідні положення (спочатку 2,5 %, потім 1,5 %, далі 1 %). Апелянт наголошує, що договір пролонгувався автоматично після 24.12.2023, тому банк мав перерахувати відсотки за зниженою ставкою, а не продовжувати нарахування за 39,6 %. Також апелянт вказує на списання банком заборгованості на суму 51 128,31 грн згідно з Протокольним рішенням №210224 від 21.02.2024, що фактично дорівнює сумі позову, тому стягнення такої ж суми є необґрунтованим. Апелянт посилається на порушення принципу змагальності (ст. 12 ЦПК України), неналежну оцінку доказів, порушення ст. 95 ЦПК України щодо форми доказів, а також на застосування принципу contra proferentem та захисту прав споживача (ст. 42 Конституції України, практика ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17). Апелянт зазначає, що суд не обґрунтував відхилення його заперечень, не дав оцінки списанню боргу та не застосував обмеження процентної ставки.
АТ "Таскомбанк" про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, з відзивом на апеляційну скаргу до суду звернувся з пропуском строку 28.01.2026 р., без клопотання про його поновлення, відзив судом не враховується і повертається.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 07 листопада 2017 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № 015/4041776-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки з можливістю встановлення кредитного ліміту. 
Відповідач підписав заяву-договір та приєднався до Умов надання та обслуговування кредитної лінії за пакетом послуг «Кредитка», де встановлено максимальний ліміт 100 000 грн, строк 365 днів з автоматичною пролонгацією, процентну ставку 0,0001 % під час пільгового періоду та 39,6 % після його закінчення. 
З виписки по рахунку вбачається фактичне отримання та використання кредитних коштів, часткове погашення, а також виникнення заборгованості. Розрахунок заборгованості станом на 20 січня 2025 року підтверджує суму 51 131 грн 76 коп. (19 928 грн - тіло кредиту, 31 203 грн 76 коп. - відсотки).
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 526, 530, 610, 629, 1054 ЦК України про те, що зобов`язання виконується належним чином, порушення зобов`язання тягне відповідальність, кредитний договір передбачає повернення кредиту та сплату відсотків; ст. 207, 633, 634, 638 ЦК України про те, що договір приєднання укладається шляхом підписання заяви-договору та приєднання до стандартних умов; ст. 81, 89 ЦПК України про те, що кожна сторона доводить обставини, на які посилається, докази оцінюються в сукупності.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що договір укладено, відповідач отримав та використав кредитні кошти, неналежне виконання зобов`язань призвело до виникнення заборгованості в розмірі 51 131 грн 76 коп., підтвердженої випискою та розрахунком, позивач надав належні докази, відповідач не спростував факт боргу та його розмір.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з таких підстав.
Загалом доводи апелянта зводяться до формальних заперечень щодо належності доказів, переоцінки обставин та помилкового тлумачення списання боргу, без спростування існування зобов`язання та розміру заборгованості.
Щодо незасвідчення доказів (ст. 95 ЦПК України) апелянт стверджує, що копії не засвідчені, не містять підписів. Однак документи подані через ЄСІТС з КЕП, що прирівнюється до власноручного підпису, презумпція відповідності КЕП підпису виключає формальні заперечення без клопотання про витребування оригіналів.
Щодо доказів, не вказаних у додатках до позову, апелянт вказує, що Публічна пропозиція та Правила не перелічені. Однак значення має долучення до матеріалів справи та можливість ідентифікації.
Щодо відсутності підпису на умовах/правилах/тарифах апелянт посилається на постанову ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Однак ця позиція стосується випадків, де банк не довів погодження умов; тут факт приєднання підтверджено підписаною заявою-договором, випискою, використанням коштів, що є достатнім для висновку про узгодження умов договору (ст. 633, 634 ЦК України).
Щодо неналежності виписки/розрахунку апелянт стверджує, що це не первинні документи. Однак виписка з рахунку є підтвердженням операцій (п. 62 Постанови НБУ № 75 від 04.07.2018), у сукупності з розрахунком та заявою-договором доводить розмір заборгованості.
Щодо обмеження 1 % на день (ст. 8 Закону про споживче кредитування) апелянт стверджує, що ставка 39,6 % річних перевищує ліміт. Однак 39,6 % річних це 0,108 % на день, що менше 1 %, отже, порушення відсутнє.
Щодо списання боргу апелянт вказує на запис 23.02.2024 про списання 51 128,31 грн. Однак це внутрішнє бухгалтерське списання за рахунок резерву, а не прощення боргу (ст. 605 ЦК України), що не припиняє зобов`язання і невірно трактується апелянтом.
Щодо принципів in dubio pro reo та contra proferentem апелянт посилається на ст. 42 Конституції України. Однак in dubio pro reo - принцип кримінального права, не застосовний у цивільному процесі (ст. 12, 13 ЦПК України); contra proferentem стосується тлумачення неясних умов, а не ігнорування доведеного боргу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: