Справа № 683/3310/25  
1-кп/683/144/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області 

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1 
з участю: секретаря ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
потерпілого ОСОБА_4 
представника потерпілого ОСОБА_5 
обвинуваченого ОСОБА_6 
захисника ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Старокостянтинів кримінальне провадження про обвинувачення 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Старокостянтинів Хмельницької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, 

в с т а н о в и в:

На розгляді у Старокостянтинівському районному суді Хмельницької області перебуває кримінальне провадження №1202024020000361 від 02 листопада 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 , законним представником якого є ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, де потерпілим є ОСОБА_6 . Вказане кримінальне провадження розглядається протягом тривалого часу і кожне судове засідання супроводжується словесними конфліктами між його учасниками, зокрема, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками потерпілого у тій справі ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , який є батьком обвинуваченого у тій справі ОСОБА_8 , через що вони перебувають у довготривалих неприязних відносинах. 
25 вересня 2025 року близько 10 години 20 хвилин у приміщенні Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, яке розташоване за адресою: вул. Миру,9 м. Старокостянтинів Хмельницької області, відбулось чергове судове засідання у вищевказаній справі, в ході якого виникла словесна суперечка між батьками потерпілого ОСОБА_6 та батьком обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку із чим судом було оголошено перерву у судовому засіданні, щоб учасники заспокоїли свої емоції. 
Надалі того ж дня близько 11 години, під час наступної перерви у судовому засіданні, ОСОБА_6 , перебуваючи на сходинковому марші у приміщенні Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, будучи обуреним сваркою ОСОБА_4 із його батьками у судовому засіданні та керуючись особистою образою на ОСОБА_4 , затіяв з ним словесний конфлікт. 
Надалі, без відриву у часі, під час вищевказаного конфлікту, ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння потерпілому ОСОБА_4 умисних тілесних ушкоджень, почергово наніс два удари кулаком правої руки у ділянку обличчя ОСОБА_4 , заподіявши йому тілесне ушкодження у вигляді садна в лобній ділянці голови посередині дещо справа, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. 
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, та показав, що у Старокостянтинівському районному суді Хмельницької області близько шести років розглядається кримінальне провадження за ч.2 ст.121 КК України, де він є потерплим, а син ОСОБА_4 - ОСОБА_8 є обвинуваченим. Вказує, що судові засідання у тій справі постійно відкладаються через затягування процесу зі сторони обвинуваченого. У судовому засіданні 25 вересня 2025 року відбулась чергова суперечка між його батьками та ОСОБА_4 , під час якої останній кричав та ображав його батька ОСОБА_9 . Після судового засідання усі учасники процесу спускались сходинковим маршем з другого поверху на перший. ОСОБА_4 йшов разом зі своїм адвокатом, а він йшов позаду за ОСОБА_4 . На площадці між поверхами ОСОБА_4 зупинився, подивився на нього і почав «ухмилятись». Тоді він не стримався і правою рукою пихнув ОСОБА_4 у ліве плече, після чого одразу цією ж рукою наніс удар ОСОБА_4 у ділянку обличчя та розсік шкіру на лобі, від чого в останнього пішла кров. Вказує, що він діяв несвідомо та не може пояснити чому здійснив напад на ОСОБА_4 , однак просить врахувати, що він вину визнає та щиро розкаюється у вчиненому. При цьому ОСОБА_6 вказав, що вибачення у потерпілого не просив і просити не буде, шкоду не відшкодовував та відшкодовувати не буде. Щодо цивільного позову ОСОБА_4 , то вважає, що будь-якої шкоди він потерпілому не заподіяв, а тому просить у позові відмовити. 
Незважаючи на позицію обвинуваченого, який визнав фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, його вина підтверджується також сукупністю інших досліджених судом доказів. 
Зокрема, будучи допитаним у суді, потерпілий ОСОБА_4 підтвердив факт словесної суперечки між ним та батьками ОСОБА_6 , яка мала місце у судовому засіданні 25 вересня 2025 року під час розгляду кримінального провадження, де його син є обвинуваченим, а ОСОБА_6 - потерпілим. Крім того, ОСОБА_4 показав, що після завершення вказаного судового засідання, він спускався з другого поверху на перший, позаду нього рухався ОСОБА_6 . Коли вони були на площадці між першим та другим поверхом, то ОСОБА_6 наніс йому декілька ударів кулаком руки в ділянку лоба, внаслідок чого у нього виникла кровотеча. Вважає, що такі дії ОСОБА_6 вчинив через його діяльність, як законного представника свого сина ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, де ОСОБА_6 є потерпілим. Цивільний позов підтримав у повному обсязі та просить стягнути з обвинуваченого на відшкодування моральної шкоди 50000 грн. Також просить врахувати, що ОСОБА_6 вибачення за скоєне не просив, у добровільному порядку шкоду не відшкодував, у вчиненому не розкаявся, тому просить призначити йому найсуворіше покарання, однак не за ч.1 ст.125 КК України, а за ст.398 КК України. 
Аналогічні дані щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим викладено у своєму повідомленні про вчинення відносно нього кримінального правопорушення від 25 вересня 2025 року, у зверненні на службу «102» та у письмовій заяві від 25 вересня 2025 року (Т.1 а.с.96, 102, 103).
Обставини конфлікту та заподіяння потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень вбачаються також із відеозапису події, яка була зафіксована внутрішніми камерами відеоспостереження Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, а також із протоколу огляду цього відеозапису від 29 вересня 2025 року (Т.1 а.с.120-122).
Зокрема, на відеозаписі зафіксовано як з другого поверху приміщення суду по сходинковому марші спускається потерпілий ОСОБА_4 , за яким рухається обвинувачений ОСОБА_6 . Коли вони спустились на площадку між першим та другим поверхом, то ОСОБА_4 на секунду затримався і повернувся обличчям до ОСОБА_6 . У цей момент між ними відбувається якась розмова (на відеозаписі звук не відтворюється), під час якої ОСОБА_6 почергово наносить два удари кулаком правої руки у ділянку обличчя ОСОБА_4 (Т.2 а.с.1). 
Факт заподіяння потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень об`єктивно підтверджується висновком судово-медичної експертизи №263 від 29 вересня 2025 року, а також висновком додаткової судово-медичної експертизи №265 від 01 жовтня 2025 року, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_4 виявлено тілесне ушкодження у виді садна в лобній ділянці голови посередині дещо справа, яке виникло від одноразової дії - тертя тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо у строк вказаний у постанові та за обставин, на які вказує ОСОБА_4 - «… близько 11.00 год. в приміщенні суду відомий наніс один удар кулаком руки по голові …», і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Характер травми у ОСОБА_4 не є специфічним чи характерним для самовільного падіння людини з висоти власного зросту. Характер та локалізація садна в лобній ділянці голови посередині дещо справа, виявленого у ОСОБА_4 , відповідає подіям зафіксованим на відеозаписі з камер відеоспостереження від 25.09.2025, а саме «з 04 хв. 45 сек. відео (час відповідає часу відтворення відео) чоловік у сірому костюмі наносить другий удар краєм кулака правої руки в лобну ділянку голови чоловіка у чорній куртці» (Т.1 а.с.113-114, а.с.125-126).
Кожен з наведених вище доказів підтверджує визначені ст.91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, тобто ці докази є належними.
Кожен з цих доказів отриманий в порядку, встановленому КПК України, а тому ці докази є допустимими.
Сумнівів у достовірності цих доказів у суду не має, адже усі вони повністю узгоджуються між собою та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. 
Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що у ОСОБА_6 не було наміру нанести ОСОБА_4 тілесне ушкодження, оскільки він діяв несвідомо та був спровокований до таких дій самим потерпілим, суперечать встановленим судом обставинам справи та жодним чином не свідчать про відсутність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
Так, кримінальне правопорушення, передбачене, ч.1 ст.125 КК України, вважається закінченим з моменту заподіяння фізичної шкоди у виді легкого тілесного ушкодження. 
Досліджені судом докази, зокрема, показання обвинуваченого та потерпілого про обставини, механізм та локалізацію нанесеного ОСОБА_6 тілесного ушкодження ОСОБА_4 , дані відеозапису з внутрішніх камер відеоспостереження Старокостянтинівського районного суду, де зафіксовано обставини нанесення ОСОБА_6 двох ударів кулаком правої руки в ділянку обличчя ОСОБА_4 , дані висновку судово-медичної експертизи, яким підтверджено, що виявлене у ОСОБА_4 тілесне ушкодження у виді садна в лобній ділянці голови посередині дещо справа виникло від одноразової дії - тертя тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути кулак руки, а його локалізація та характер відповідає подіям зафіксованим на вказаному відеозаписі, у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно та свідомо заподіяв потерпілому ОСОБА_4 легке тілесне ушкодження, а тому в його діях наявний склад кримінального правопорушення. 
Таким чином, оцінюючи усі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведена і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України, як умисне спричинення легких тілесних ушкоджень. 
Органами досудового розслідування та прокурором, з якими погоджується суд, дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України.
Відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України суд розглядає кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення і не має права самостійно виходити за межі обвинувачення чи змінювати правову кваліфікацію діяння в сторону погіршення становища обвинуваченого.
Органами досудового розслідування та прокурором дії ОСОБА_6 по обставинах спричинення потерпілому тілесних ушкоджень кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, а не ст.398 КК України. В процесі судового розгляду прокурор підтримував висунуте ОСОБА_6 обвинувачення по обставинах спричинення потерпілому тілесних ушкоджень саме за ч.1 ст.125 КК України.
З огляду на вищевикладене, доводи потерпілого щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ст.398 КК України не можуть бути враховані судом, оскільки вчинення цього злочину ОСОБА_6 не інкримінувалось, не було предметом доказування у вказаному
провадженні та не підлягає правовій оцінці поза межами висунутого обвинувачення.
При призначені обвинуваченому покарання, суд виходить з наступного. 
Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. 
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно зі ст.65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до роз`яснень, даних у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди повинні враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу винного та інші обставини справи і обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які скоїли злочин повторно.
Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення кримінального правопорушення як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
В ході судового розгляду справи судом не встановлено обставин, які б пом`якшували обвинуваченому покарання, так і обставин, які б обтяжували покарання. 
У судовому засіданні ОСОБА_6 вказував, що він вину визнає та щиро розкаюється у скоєному. Однак, визнання вини обвинуваченим не може безумовно свідчити про його щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.
Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. 
Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. 
Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Обвинувачений ОСОБА_6 під час розгляду справи у суді, хоча й вказував, що він визнає свою вину у скоєному та щиро розкаюється, однак його поведінка у судовому засіданні по відношенню до потерпілого не свідчить про його розкаяння. Так, ОСОБА_6 вказував, що вибачення у потерпілого він не просив і просити не буде, шкоду не відшкодовував та відшкодовувати не буде, а також, що він готовий вибачитись перед ОСОБА_4 , однак лише після того, як той вибачиться перед його батьком. Це свідчить про те, що у обвинуваченого відсутній осуд своєї поведінки та бажання виправити наслідки вчиненого, за таких обставин є формальною вказівка обвинуваченого на визнання свої вини. Зазначене явно не свідчить про щире каяття обвинуваченого, а вказує лише на його намагання таким чином пом`якшити своє покарання.
Отже, при призначенні покарання, суд враховує, що обставини, які б пом`якшували чи обтяжували обвинуваченому покарання, відсутні. 
Крім того, суд враховує, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, не одружений, на утриманні будь-яких осіб не має, не навчається, не працює, інформації про отримання ним будь-яких доходів матеріали справи не містять, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, однак є особою з інвалідністю ІІІ групи, спричинив тілесне ушкодження потерпілому, який за віком є вдвічі старшим за нього, хоча і визнав свою вину у вчинені кримінального правопорушення, однак не розкаявся, завдану потерпілому шкоду не відшкодував, за скоєне перед потерпілим не вибачився. 
Приймаючи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу винного, зокрема, що він не навчається та не працює, тобто не має будь-якого доходу, відсутність обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання, думку потерпілого, який наполягає на суворому покаранні, суд дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого слід застосувати покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 150 годин. 
На думку суду, саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами. 
При вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 суд виходить з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
В силу частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Внаслідок вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, потерпілий ОСОБА_4 зазнав легкого тілесного ушкодження у вигляді садна в лобній ділянці голови. Однак, це тілесне ушкодження не спричинило ні короткочасного розладу здоров`я, ні незначної стійкої втрати його працездатності. При цьому, ОСОБА_4 зазнав фізичного болю та страждань, переніс певне приниження, оскільки отримав тілесне ушкодження
від молодої особи, у державній установі, змушений був звертатись за медичною допомогою, через що змінився звичний уклад його життя, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також вживати заходів для притягнення винного до відповідальності, в зв`язку із чим він має право на відшкодування моральної шкоди. 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «по своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (див. висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц)».
Враховуючи наведене, характер заподіяння тілесного ушкодження та його наслідки, характер і об`єм моральних страждань потерпілого, а також, що відшкодування моральної шкоди має на меті компенсацію саме душевних страждань і не має призводити до збагачення потерпілого, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що моральне відшкодування слід визначити у розмірі 10000 грн. 
Саме такий розмір моральної шкоди, враховуючи наслідки кримінального правопорушення, фізичний та моральний стан потерпілого буде достатньою сатисфакцією. 
Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України. 
Керуючись ст.ст.368-370, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин. 
Цивільний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 10000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В решті позову відмовити. 
Речові докази: CD-R диски із відеозаписами з камер відеоспостереження Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області - зберігати в матеріалах кримінального провадження. 
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя: