СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/4167/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
та представників учасників справи:
від прокуратури – Ногіна О.М.;
від Фонду державного майна України - не з`явився;
від відповідача – Полегенько К.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/4167/24
за позовом Керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків, в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, м. Київ
до відповідача Акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року Керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків (далі- Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ (далі- Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Укртелеком», м. Київ (далі-Відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд усунути перешкоди власнику – державі в особі Фонду державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В шляхом:
- зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» (код ЄДРПОУ 21560766) повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України (код ЄДРПОУ 00032945) захисну споруду цивільного захисту № 77600, площею 106,9 кв.м, розташовану у підвальних приміщеннях № 1-:-11 нежитлової будівлі літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В.
- визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України (код ЄДРПОУ 00032945) на захисну споруду цивільного захисту № 77600, загальною площею 106,9 кв.м, розташовану у підвальних приміщеннях № 1-:-11 нежитлової будівлі літ. «А-6» за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В.
Рішенням господарського суду Харківської області від 06.11.2025 року позовні вимоги задоволені в частині усунення перешкоди власнику – державі в особі Фонду
державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В.
У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено.
Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням в частині задоволення позовних вимог, звернувся з апеляційною скаргою, за змістом якої просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянт вважає судове рішення в задоволеній частині незаконним і необґрунтованим, винесеним при неповному з`ясуванні обставин справи, а також із невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, за мотивами:
- помилковості висновку суду першої інстанції про доведеність Прокурором наявності перешкод з боку АТ «Укртелеком», що заважають нормальному здійсненню власником користування та розпорядженням захисною спорудою цивільного захисту (далі-ЗСЦЗ), оскільки предмет спору в даній частині відсутній;
- судом першої інстанції невірно здійснено розподіл судового збору, який підлягав відшкодуванню за рахунок Відповідача, оскільки за результатами розгляду спору фактично було задоволено одну вимогу немайнового характеру, проте на Відповідача віднесені витрати Прокурора за подання майнових вимог, в задоволенні яких відмовлено.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4167/24 від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення, а ухвалою суду від 17.12.2025 розгляд справи призначено на 19.01.2026 о 11:45.
Прокурор надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів Відповідача заперечував за мотивами:
- безпідставності доводів про недоведеність позовних вимог, оскільки з документів, долучених до позовної заяви, вбачається, що спірна захисна споруда № 77600 не увійшла до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 843831563101, проте вбудована у будівлю Відповідача у якості підвального приміщення, що має окрему площу;
- спірну захисну споруду цивільного захисту інвентаризовано у 2012 році як окремий об`єкт нерухомого майна без проведення державної реєстрації права власності на цей об`єкт, а відсутність державної реєстрації права власності на відповідну захисну споруду цивільного захисту та обмеженість доступу до неї додатково підтверджує правильність обраного Прокурором способу захисту шляхом звернення до суду з негаторним позовом;
- оскільки судові витрати складаються із судового збору у сумі 6 056,00 грн за дві позовні вимоги немайнового характеру та 34 429, 55 грн за позовну вимогу майнового характеру, яку розраховано від вартості ЗСЦЗ станом на подання позовної заяви, Харківською обласною прокуратурою за подання до суду даного позову у відповідності до вимог ст. 6 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір у розмірі 32 388, 44 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 15.11.2024 № 3122, а відтак судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат.
Від інших учасників справи відзивів у встановлений судом строк не надходило.
Від Прокурора надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2484/24 з аналогічних правовідносин.
У судовому засіданні 19.01.2025 за участю Прокурора та представника Відповідача, оголошено перерву до 09.02.2026 о10:30.
У судовому засіданні 09.02.2026 кожен з учасників справи наполягав на раніше викладених доводах.
Від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. 
Прокурором в обґрунтування раніше поданого клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду Великою палатою Верховного Суду справи №922/2484/24 зазначено про прийняття означеної справи до провадження ухвалою від 21.01.2026.
За наслідками розгляду означеного клопотання Прокурора судова колегія дійшла висновку про його необґрунтованість за мотивами невідповідності встановлених в справі №922/2484/24 обставин - обставинам в межах апеляційного перегляду в даній справі .
Так, за змістом ухвали Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026, у справі №922/2484/24 предметом дослідження в межах перегляду є питання щодо правового режиму захисної споруди, можливості її перебування у приватній власності та, відповідно, визначення належного й ефективного способу судового захисту у спорах цієї категорії, зокрема, чи є взаємопов`язаними позовні вимоги про визнання права державної власності з негаторними вимогами про усунення перешкод у реалізації прав власника (держави) та забезпечення реального відновлення порушеного її права, тоді як в даній справі в межах апеляційного перегляду спір про право власності на захисну споруду відсутній.
Також доводи апеляційної скарги Відповідача в межах даного апеляційного провадження не стосуються висновків суду першої інстанції в частині неналежності та неефективності способу захисту, що мало наслідком відмову у задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання права державної власності за Позивачем, а стосуються висновку суду щодо доведеності позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державою в особі Позивача спірною захисною спорудою, отже майбутні висновки Великої Палати Верховного Суду не вплинуть на апеляційний перегляд даної справи.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини, які сторонами не оспорюються:
- обліковування за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В захисної споруди цивільного захисту - сховище № 77600, яка згідно паспорту сховища (протирадіаційного укриття) № 77600 від 01.08.2007, розраховано на 100 осіб, має загальну площу 52,5 кв.м., прийнято в експлуатацію в 1988 році, вбудовано в 5-поверхову будівлю літ «А-6» (яка належала ЦТП ХФ ВАТ «Укртелеком» ЦТЕ СС № 3 ОПТС-3) та з радянських часів перебувала у власності держави;
- прийняття рішення про створення Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» після набуття незалежності Україною, наказом Міністерства зв`язку України № 87 від 23.06.1993 «Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку» ;
-перейменування у 1994 році Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» на об`єднання «Укртелеком» на підставі наказу Міністерства зв`язку України № 168 від 29.11.1994 «Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок»;
- затвердження 30.05.1995 Міністром зв`язку України статуту Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» в якому зазначено про його заснування на державній власності; -реорганізації Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» на підставі наказу № 30 від 11.02.1998 Державного комітету зв`язку України, пунктом 2 якого вирішено реорганізувати Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком» (УДПЕЗ «Укртелеком»);
- передання УДПЕЗ «Укртелеком» до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.09.1999 № 948-р;
- створення на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» ВАТ «Укртелеком» та затверджено його статут, відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» та наказу від 27.12.1999 № 155 Державного комітету зв`язку та інформатизації України;
- передання до статутного капіталу ВАТ «Укртелеком» по Харківській дирекції об`єкту нерухомого майна - «Будова АТС-10/11», що розташована за адресою: м. Харків, вул. Корчагінців (нині вул. Амосова), 13-В (інвентарний номер 6493) на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 25.11.2003;
-укладення 11 березня 2011 року між Фондом державного майна України (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом № КПП-582;
-зміни найменування ВАТ «Укртелеком» з 17.06.2011 на публічне акціонерне товариство «Укртелеком», згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» та на підставі рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком», що відбулися 14.06.2011;
- реєстрації 09.02.2016 права власності Відповідача на декілька нежитлових будівель, розташованих за вищевказаною адресою, у тому числі, на нежитлову будівлю літ. «А-6», загальною площею 4 736,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 843831563101), в яку фактично вбудовано захисну споруду цивільного захисту – сховище № 77600
-внесення 19.05.2021 до ЄДРПОУ відомостей щодо зміни назви на Акціонерне товариство «Укртелеком»;
- встановлення завдання щодо розмежування функцій управління державним майном між Фондом державного майна України та Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 902-р «Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі»;
-затвердження Спільним наказом Фонду і Адміністрації Держспецзв`язку від 28.12.2015 № 2011/827 переліку державного майна, що не увійшло до статутного капіталу акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі, яке віднесено до сфери управління Фонду;
-внесення наказом Фонду та Адміністрації Держспецзв`язку від 28.11.2018 № 1494/717 змін до зазначеного вище переліку державного майна, яке віднесено до сфери управління Фонду, зокрема в частині включення до нього захисних споруд цивільного захисту, що не увійшли до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком» та обліковуються на балансі його філій;
-відсутності реєстрації права власності на нежитлові приміщення № 1-:-11, загальною площею 106, 9 кв. м., що розташовані у підвальній частині нежитлової будівлі літ. «А-6» за вищевказаною адресою, як на окремий об`єкт нерухомого майна, а ні за державою, а ні за Відповідачем.
За твердженням Прокурора, на час проведення приватизації спірного майна відповідна захисна споруда цивільного захисту була віднесена до об`єктів, які перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку із цим не могла бути предметом відчуження з державної чи комунальної власності у приватну, оскільки це суперечило обмеженням, встановленим законодавством.
Тому, на думку Прокурора, у спірних правовідносинах відбулося неправомірне відчуження захисної споруди цивільного захисту державної власності шляхом її приватизації.
Звертаючись з позовом до господарського суду, керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова зазначив, що особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять “суспільний”, “публічний” інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності такому суспільному інтересу не відповідає, отже це майно підлягає поверненню державі в особі Фонду державного майна України.
Відповідач в суді першої інстанції проти позову заперечував з мотивів відсутності зареєстрованого за ним права власності на спірну ЗСЦЗ та відсутності порушення прав держави, оскільки:
- це майно використовується лише для укриття працівників АТ «Укртелеком» та цивільного населенням під час повітряних тривог та не використовується з іншою метою;
- Відповідач не створює жодних перешкод у користуванні та розпорядженні спірним майном Позивачеві;
- Позивач не вчиняв жодних дій щодо з`ясування належності даної ЗСЦЗ та її реєстрації, не зазначав про наявність конкретних перешкод з боку Відповідача щодо реалізації свого права, а також не вимагав від останнього вчинення конкретних дій з такою метою;
- Відповідач взагалі не є належним в частині майнових вимог, оскільки дане сховище не включено в статутний фонд товариства і власником даного сховища на сьогоднішній день є держава, при цьому право державної власності Позивачем не оформлено у встановленому законодавством порядку та Відповідачем не порушувалося.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав обґрунтованою вимогу про усунення перешкод власнику – державі в особі Фонду державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, вважаючи її такою, що направлена на захист державних інтересів, безпеку населення у надзвичайних ситуаціях і воєнний час. 
В основу висновку про відмову в задоволенні решти вимог судом покладено встановлені в процесі розгляду справи обставини того, що Відповідач не є власником спірної захисної споруди цивільного захисту, він не заперечує та не оспорює того, що дана ЗСЦЗ була і є власністю держави.
Визначаючи межі апеляційного перегляду за апеляційною скаргою Відповідача в даній справі, судова колегія зазначає наступне.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що Прокурором первісно заявлено де кілька самостійних позовних вимог на захист права власності держави на спірне майно (захисну споруду цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В), а саме:
- усунення перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні спірним майном шляхом:
- скасування державної реєстрації права приватної власності на спірне майно, проведену 09.02.2016 за Відповідачем , до складу якої включено нежитлові приміщення підвалу (цоколь) № 1-:-11, площею 106,9 кв.м, які фактично є захисною спорудою цивільного захисту № 77600 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 843831563101);
- зобов`язання Відповідача повернути на користь держави в особі Позивача спірне майно;
- визнання права власності держави Україна в особі Позивача на спірне майно .
В процесі розгляду справи Прокурор заявив про зміну предмету позову (вх. № 387), згідно якої просив позовні вимоги надалі вважати викладеними в наступній редакції:
- усунути перешкоди власнику державі в особі Позивача у користуванні та розпорядженні спірним майном шляхом:
- зобов`язання Відповідача повернути на користь держави в особі Позивача спірне майно;
- визнання права власності держави Україна в особі Позивача на спірне майно.
Ухвалою суду від 008.01.2025 прийнято до розгляду заяву Прокурора про зміну предмету позову (вх. № 387) та вирішено продовжувати розгляд даного спору з урахуванням даної заяви.
Іншого процесуального рішення щодо зазначеної другої позовної вимоги Прокурора судом не прийнято, в рішенні суду суть такої процесуальної дії не відображено, зазначена вимога по суті не розглянута.
Оскільки доводами та вимогами апеляційної скарги оцінка таких процесуальних дій суду першої інстанції не охоплювалася, судова колегія не перевіряє висновок суду в цій частині.
Щодо висновку суду першої інстанції стосовно вимог про усунення перешкоди державі в особі Позивача у користуванні та розпорядженні спірним майном, то ця вимога є єдиною, що задоволена судом та відносно саме цього висновку суду Відповідачем заявлені апеляційні вимоги, отже відповідно до вимог ст.269 ч.4 ГПК України судова колегія визначає межі апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою Відповідача лише в цій частині позовних вимог та щодо цього висновку суду першої інстанції.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Відповідача повернути на користь держави в особі Позивача спірне майно та визнання права власності держави Україна в особі Позивача на спірне майно, то вони за змістом мотивувальної та результативної частини судового рішення охоплюються висновком про відмову в їх задоволенні та учасниками справи не оскаржуються.
Хоча висновок про відмову в задоволенні позову в частині зобов`язання Відповідача повернути на користь держави в особі Позивача спірне майно не містить окремого обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення, проте з урахуванням вимог ч.4 ст.269 ГПК України, необхідності дотримання принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) - судова колегія при перегляді справи за скаргою Відповідача не може вийти за її межі та погіршити становище апелянта порівняно з рішенням попередньої інстанції, оскільки Прокурором або Позивачем рішення суду в цій частині не оскаржено.
З урахуванням наведеного, предметом апеляційного перегляду у даній справі є незгода Відповідача з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні захисною спорудою, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається судовою колегією.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За доводами апеляційної скарги Відповідача, останній не погоджувався з наведеним висновком суду за мотивами недоведеності Прокурором позовних вимог через відсутність з боку Відповідача створення перешкод у користуванні майном, відсутності заперечень щодо належності спірної захисної споруди державі та відсутності вимог Прокурора та Позивача щодо конкретних способів усунення перешкод.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що знайшли своє підтвердження, виходячи з наступного.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. При цьому позивач самостійно визначає спосіб, в який він вбачає можливим усунути виявлені порушення. Якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, суд визначає дії, які має вчинити або не вчинювати відповідач для усунення порушень, і строк виконання цих дій.
Так, задовольняючи позов Прокурора в частині усунення перешкод у користуванні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, суд першої інстанції виснував, що заявлена вимога, є законною, обґрунтованою такою, що направлена на захист державних інтересів, безпеку населення у надзвичайних ситуаціях і воєнний час та такою, що підлягає задоволенню.
При цьому, судом було встановлено, що:
- спірне майно знаходиться на обліку фонду захисних споруд цивільного захисту;
- воно перебуває на балансі Відповідача, за інвентаризовано як окремий об`єкт нерухомого майна, але без державної реєстрації права власності на нього;
-паспорт сховища, облікова картка та акти оцінки стану готовності захисної споруди в графі: власник / балансоутримувач і єдиним можливим управлінським рішенням під час приватизації ВАТ «Укртелеком», є виключення ЗСЦЗ за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В з переліку майна ВАТ, що підлягає приватизації, та передача вказаного державного нерухомого майна на відповідальне зберігання Відповідача.
Матеріали справи свідчать про те, що дана ЗСЦЗ була спроектована для укриття працівників та робітників Автоматичної телефонної станції-11 (скорочено АТС-11), яка розміщувалась в даній будівлі.
Доказів того, що Відповідачем вносилися зміни до споруди, або вона використовувалася в його господарської діяльності -матеріали справи не містять.
Відповідач протягом розгляду справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції - заперечував наявність у нього права власності на спірну захисну споруду цивільного захисту № 77600, стверджував, що володів спорудою на підставі відповідального зберігання в силу її специфічного розташування у його будівлі, а також не оспорював права власності держави на цю споруду.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу приписів Закону України «Про правовий режим об`єктів державної власності» та судової практики (Постанова № 927/1128/23 від29.01.2025, № 922/660/24 від 16.01.2025) будь-яке незаконне втручання у користування об`єктами цивільного захисту (у тому числі укриттями) є порушенням права власника - держави або відповідних органів влади, за умисне пошкодження або перешкоджання у користуванні об`єктами фонду захисних споруд, що забезпечує безпеку населення під час воєнних дій, надзвичайних ситуацій або аварій передбачена кримінальна відповідальність.
Судова колегія також погоджується з висновком суду про те, що об`єкт нерухомого майна, захисна споруда цивільного захисту, за своїм правовим режимом не може перебувати у приватній власності осіб з огляду на зміст законодавства на момент виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду спору та повинна бути передана державі.
Разом з тим, протягом розгляду справи в судах обох інстанцій не встановлено обставин порушення Відповідачем зазначених вимог закону, оскільки приміщення ЗСЦЗ використовувалося за своїм функціональним призначенням –для укриття працівників та цивільного населення під час повітряних тривог, вхід до якої знаходиться всередині будівлі, через її внутрішні приміщення -кімнату № 14 на першому поверсі, а вхід з вулиці до даної ЗСЦЗ здійснюється через загальний вхід до будівлі; воно не використовувалося Відповідачем в його господарській діяльності.
Крім того, а ні в позовній заяві, а ні в наступних поясненнях по суті спору Прокурором не заявлено конкретних вимог про усунення конкретних перешкод чи зобов`язання Відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
За своєю суттю означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, проте Прокурор не визначив спосіб, в який він вбачає можливим усунути виявлені порушення.
Також визнаючи вимоги Прокурора про усунення перешкоди власнику – державі в особі Фонду державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою обґрунтованим, суд першої інстанції також не зазначив дій, що має вчинити (або не вчинювати) Відповідач для усунення порушень, і строк виконання цих дій.
Зазначаючи в позовній заяві про невідповідність стану готовності спірної захисної споруди цивільного захисту до використання за призначенням, Прокурор не зазначає та не заявляє конкретних вимог до Відповідача про усунення саме цієї невідповідності, а також не заявляє про підстави усунення таких порушень саме за рахунок Відповідача, оскільки, як встановлено судом, Відповідач не є власником спірної споруди.
Крім того, матеріали справи свідчать, що після порушення провадження у даній справі, Відповідач 25 грудня 2024 року звернувся до Позивача з листом, в якому повідомив про те, що:
-ЗСЦЗ не належить на праві власності Відповідачу;
-ЗСЦЗ не включена в склад приміщень і споруд нежитлової будівлі, за адресою м. Харків, вул. Амосова, 13-В, площею 4 736,0 кв.м. (яка належить АТ «Укртелеком»);
- з боку Відповідача відсутні жодні перешкоди у користуванні та розпорядженні ЗСЦЗ.
Відповідачем було запропоновано направити уповноваженого представника Позивача та забезпечення прийняття за адресою структурного підрозділу Відповідача ключів від захисної споруди, проте докази вчинення Позивачем зазначених дій в матеріалах справи відсутні.
В матеріалах справи також відсутні докази вчинення Позивачем юридично значимих дій з приводу внесення змін до облікових документів спірної захисної споруди цивільного захисту що внесення інформації про її власника -держави.
Отже, в матеріалах справи відсутні докази протиправності поведінки Відповідача, що створює перешкоди та заважають нормальному здійсненню державою в особі Позивача функцій власника щодо спірного майна.
Проте, задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод власнику державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В, судом першої інстанції не визначено, які саме протиправні дії АТ «Укртелеком» порушують право власності Позивача і які дії має вчинити АТ «Укртелеком» для усунення порушень і строк виконання цих дій.
За змістом усталеної практики Верховного Суду, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 29)).
Оскільки за змістом позовної заяви Прокурор прагнув повернути спірне майно у власність держави від Відповідача, проте, як встановлено судом, останній право власності держави не порушував та не оспорював, отже сама по собі вимога про зобов`язання Відповідача усунути перешкоди в користуванні майном без зазначення конкретних дій, що має вчинити останній - свідчить не тільки про неефективність обраного способу захисту, але й робить неможливим фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
За таких підстав в частині задоволених вимог рішення суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини першої статті 277 ГПК України через нез`ясування обставин, що мають значення для справи, у справі слід прийняти нове рішення, яким в даній частині позову відмовити за необґрунтованістю, оскільки Прокурором належними та допустимими доказами не доведено наявності перешкод з боку Відповідача, що заважають нормальному здійсненню власником користування та розпорядженням ЗСЦЗ.
Щодо доводів апеляційної скарги Відповідача про невірно розподілені судові витрати та відшкодування за його рахунок суми, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
У ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
У ч. 2 наведеної норми встановлені розміри ставок судового збору, зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, апеляційних скарг у справі про банкрутство, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).
У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 в розмірі 3 028,00 грн.
При цьому згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Разом з тим, суд першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, безпідставно поклав на Відповідача обов`язок сплатити судовий збір у розмірі 27 543, 64 грн судового збору, тобто як за вимогу майнового характеру.
Колегія суддів зазначає, що позовні заяви про усунення перешкод у користуванні майном є вимогами немайнового характеру, оскільки вони спрямовані на припинення порушення права власності, а не на стягнення коштів чи майна, відтак, вказана категорія спорів покликана захищати не право на майно, а сам факт володіння та користування ним.
Така позовна вимога спрямована на відновлення законного стану і повернення можливості власнику вільно користуватися своєю власністю, отже, є немайновою вимогою.
Відтак, судова колегія вважає обґрунтованими доводи Відповідача, що при розподілі сум судового збору, суд першої інстанції мав покласти на нього обов`язок з відшкодування судового збору у розмірі 2422,40грн., як за вимогу немайнового характеру замість 27543,64грн.
Зазначені обставини є підставою також для скасування рішення суду в частині розподілу судових витрат, що понесені сторонами в суді першої інстанції.
За наведених обставин рішення Господарського суду Харківської області від06.11.2025 у справі №922/4167/24 слід скасувати в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкоди власнику – державі в особі Фонду державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В, а також в частині розподілу судових витрат - на підставі пункту 1 частини першої статті 277 ГПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У скасованій частині слід прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків, в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, м. Київ до Акціонерного товариства «Укртелеком», м. Київ про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном– відмовити.
Провести новий розподіл судових витрат, понесених сторонами в суді першої інстанції, які віднести на Харківську обласну прокуратуру.
В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 06.11.2025р. у справі № 922/4167/24 слід залишити без змін.
Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести на Харківську обласну прокуратуру, стягнувши з останньої на користь Відповідача суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60грн.
Встановлено, що Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у більшому розмірі, аніж передбачено законодавством, тому зайво сплачена частина судового збору у розмірі 37681,86грн підлягає поверненню з Державного Бюджету України як надмірно сплачена, в порядку, передбаченим ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» на підставі відповідної заяви Відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 у справі №922/4167/24– задовольнити.
Рішення господарського суду Харківської області від 06.11.2025р. у справі № 922/4167/24 в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкоди власнику – державі в особі Фонду державного майна України – у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77600, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13-В, а також в частині розподілу судових витрат – скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків, в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України, м. Київ до Акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном– відмовити.
Судові витрати, що понесені в суді першої інстанції віднести на Харківську обласну прокуратуру.
В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 06.11.2025р. у справі № 922/4167/24 –залишити без змін.
Судові витрати, що понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Харківську обласну прокуратуру.
Стягнути з Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4; код ЄДРПОУ 02910108) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка,18; код ЄДРПОУ 21560766) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60грн.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 20.02.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя Д.О. Попков